I 



159 



pä tvärbjälkar. Deinia koja bygdes så högt öfver marken 

 på det att lodjur och andra farliga fiender i skogen ej skulle 

 komma åt villebrådet. 



Om hösten då det begynner att falla snö, börjar ekorr- 

 fångsten oeh mången gång händer att man på en dag får 

 ett par knippor skinn. Men samtidigt som vi fångade ekor- 

 rar, hände det äfven ofta att vi sköto större djur och stun- 

 dom råkade så illa att en och annan ren föll för ekorrlodet, 

 ty i dessa ödemarker kunde man ej alltid så noga urskilja 

 villebrådet. Räfvar fånga vi med gift, hvilket vi köpa från 

 Norge, ty der får man det från apteket utan läkarens till- 

 låtelse. Äfven uttrar lyckas vi ofta komma öfver, men dem 

 fånga vi blott med saxar. Den mest inbringande jagt var 

 dock förr i tiden renjagten, och den var också vår bästa 

 födkrok. Två män begåfvo sig alltid på förhand till skogen 

 för att uppsöka villebrådet. De andra männen följde efter 

 till bestämd ort; om de förra upptäckt villebrådet så begynte 

 man med att slå läger i skogen. Ansågs villebrådet vara så 

 nära att man följande dag kunde hoppas skjuta det, så för- 

 nöjde man sig vid en af renkött tillagad läcker qvällsvard. 



På vårvintern begåfvo vi oss marietiden till Saariselkä, 

 emedan renjagten der var ganska lönande, ty på dessa fjäll 

 trifvas renarne bäst. Då vi nalkades de berg, der vi trodde 

 renar finnas, gjorde vi opp uuotio, till hvilken vi alltid åter- 

 vände under hela fångsttiden. Sedan vi fått sigte på en 

 renhjord, försökte vi att närma oss den mot vindens rigtningj 

 ty annars kan man ej konuna inom skjuthåll ; renarne känna 

 på långt håll människors närvaro. På en sådan färd dröjde vi 

 ofta tre veckor, men då hade vi äfven vanligtvis omkring 60 

 renar att hemföra. Nu för tiden har äfven denna fångst så 

 minskats, att vi ej mera uppsöka dessa trakter. 



Härpå tände mannen sin pipa, hvarvid jag frågade huruvida 



