160 



ej vargarne förorsakade reiihj ordarne stor skada. Sedan han 

 dragit några väldiga tag ur pipan svarade han, nog skulle de 

 väl förorsaka skada, men det förhåller sig så, att renen ofta 

 "är vida mer snabbfotad än vargen, så att det ej är så lätt 

 att komma åt den. 



Derpå förtäljde han, att han en- gång sett en varg sätta 

 efter en ren i skogen. Ehuru det icke är möjligt för mig 

 att återgifva hans berättelse på ett sätt, som skulle till fullo 

 afspegla de intryck, som innevånarena under sitt ständiga, 

 ensliga umgänge med naturen mottaga till den grad att de 

 "personifiera snart sagdt allt i den och äfven tro sig förstå 

 dess tankar, vill jag dock upprepa orden så godt jag minnes 

 dem. „Då jag satt i min pulkka" sade han „och renen sakta 

 lunkade i väg på kärret vid stranden af den der bäcken, der 

 jag fick den sista uttern, såg jag en ren på kärrets motsatta 

 sida skynda fram i fullt galopp. Nog insåg jag genast hvad 

 som var på färde, ty icke bruka de stackars kräken hafva 

 sådan brådska, om de ej blifvit skrämda. Icke kunde det 

 vara någon trädgren, som genom sitt fall skrämt renen till 

 den grad, ty jag märkte af dess rörelser att den var utsatt 

 för verklig fara. I detsamma fick jag ock se en varg följa 

 efter med full fart. Lyckligtvis var der en stor fura i vägen, 

 hvarföre jag hoppades att den skulle förbarma sig öfver renen 

 och skrämma vargen. Så gick det äfven, ty vargen stan- 

 nade och såg dervid fundersam ut. Han tycktes öfverlägga 

 om en list, ty han märkte nog, att han genom att fortsätta 

 jagten ej skulle upphinna renen. En stund blef han sittande 

 vid furans rot och med långt uthängande tunga bad han med 

 förstäld ödmjukhet om att något skogens troll skulle narra 

 renen att vända tillbaka. Nog måste renen ha hört detta, 

 ty äfven den stannade. Så snart den märkte att af ståndet till 

 furan var stort, lade den sig för att hvila htet, men sprang 



I 



