161 



upp i detsamma, då den fick sigte på mig ocli min ren. Några 

 ögonblick till och det arma djuret stod skälfvande invid min 

 sida. Då tänkte jag att det nog är bra, att kreaturen har 

 menniskan att hålla sig till; renens ömma blickar gingo mig 

 rigtigt till hjertat och jag gladde mig öfver att den nu var i 

 godt förvar. Länge fick vargen ej tid till att fundera på sin 

 list, ty äfven den varsnade mig. Det blef nu dess tur att 

 fly undan. Snart var den öfver bäcken, så vid skosgbrynet 

 och slutligen såg jag ännu skymten af den bland trädstam- 

 marne der uppe på „vaaran". 



Härpå berättade jag för honom, huru vargarna i 

 södra Finland ansätta människor och huru man anställer 

 stora jagter för deras skull. Med anledning deraf återtog 

 han: „i våra trakter äro vargarne ej vana vid sådana läcker- 

 heter, ty få de ej färskt renkött, nöja de sig äfven med att 

 springa med munnen öppen imot öster och i synnerhet om 

 det blåser ostlig vind, kunna de på mycket kort tid få sin 

 mage full. Icke heller behöfver man vidtaga några större 

 åtgärder för att döda dem, ty få vi blott ett par duktiga 

 käppar, så nog bärga vi oss själfva för dem. Den ena 

 käppen stoppa vi uti munnen och med den andra klappa vi 

 på nosen, och dermed är det gjordt. Under det att gubben så- 

 lunda pratade förflöt tiden ganska skyndsamt och angenämt, och 

 då han slutat sin berättelse, lyckades vi slutligen komma till hvila. 



Vid morgonens inbrott kokas kaffe och efter intagen 

 frukost börjas jagten ånyo. 



Såsom det af gubbens berättelse framgår har jagten för 

 Lapplands innevånare mycket stor betydelse, hvilket äfven 

 blifvit framhållet i det föregående. 



Ekorrjagten torde för närvarande vara den mest inbrin- 

 gande. Med en god hund kan en öfvad jägare förtjäna ända 

 till 6 å 10 mark om dagen. Dernäst torde fogeljagten komma. 



11 



