3 



der afråda konungen af Danmark frän hans anfallsplaner 

 eller, där kriget skulle varda värklighet. jämlikt kretsdags- 

 besluten af 1652 och 1654 skänka Sverge tillbörligt understöd. 



Oxenstiernas och den bremiska regeringens åtgärder 

 gillades emellertid icke af Karl Gustaf. Han hade redan, 

 skrifver han till den förstnämde i början af april, vidtagit 

 sådan anstalt, att dansken, i fall han skrede till ruptur, skulle 

 finna tillbörligt motstånd. En vädjan till kretsständerna 

 „vore visserligen icke otjänlig", men då den argumentering, 

 som i en sådan användes. „framdeles af motparten kanske 

 kunde tillämpas mot konungen själf, så borde man icke 

 vidare inlåta sig i dylik skriftväxling" *). „Jag vill icke 

 gärna", tillägger han i ett egenhändigt postskriptum. „att 

 de tyska fnrstarne mycket skola hafva att befatta sig i de 

 haudlingar, som angå oss och Danmark, det vare sig inuti 

 Romerska riket eller dessutanom. ty Wi kunna näst Guds 

 tillhjälp wäl nappas allena med hvarandra utan secunder". 

 (sic!) 2 ). 



Karl Gustaf står som synes i det sista färdig att en- 

 sam möta den väntade farau. Han vill undvika att binda 

 sig, och han vill afvakta stormen, icke framkalla den. Upp- 

 repade gånger har han såväl af Wrangel som från annat 



väl Sn. har en gång i början af juni pä eget initiativ vidrört frågan 

 orn garantin på en audiens hos kurf. af Mainz. Sn. — K. M. 30 

 maj 1(357. [A. S.] 



') K. M. — J. O. 11 mars 1657 (orig.). [A. S.] 

 2 ) „Ich bin gantz nicht gesonnen", skrifver konungen något 

 senare, „das man von dem Gouvernement mit Brehmen viel wehsens 

 machet umb andere Fursten zu sollicitiren, besondern auch solche 

 sachen miissen immediate von mihr kommen und von meiner ex- 

 pressen ordre dependiren, wie weit ich gesonnen die Fursten zu 

 ersuchen, undt Jhrer assistence zu begehren". B. R. — Gambrotius 

 3 juni 1657. [A. S.] 



