4 



hall uppmanats att påskynda anfallet, för att ej de danska 

 värfningarna måtte hinna fullbordas. Men han ansåg- icke 

 rådligt att tag-a det första steget och „göra principium till 

 oro i Tyskland" samt sålunda gifva sina vedersakare an- 

 ledning att anklaga honom för att halva brutit den west- 

 faliska och brömsebroska freden 1 ). Där däremot konungen 

 af Danmark först bröte lös, vore han ,.för världen uudskyld". 

 Det var den bas, på hvilken han stälde sig. När emellertid 

 Snoilskys berättelse från Frankfurt af den 24 februari an- 

 kom med meddelandet, att de förbundne furstarne vid Rhen 

 enhälligt beslutat, att till sin allians kalla äfven Sverge, 

 då gick han att mottaga den hand, som räktes honom. 



Konungens svar, dateradt den 12 mars, är hans första 

 löfte att inlåta sig med de allierade. Han finner residentens 

 motivering, för att man skulle skänka förslaget tillbörlig 

 uppmärksamhet, „gar räsonnabel" och anbefaller honom att 

 förfara så, att de förbundne „mer och mer skulle animeras" 

 i sin önskan att fa in Sverge och Brandenburg. Snoilsky 

 ägde att skaffa sig en kopia af alliansrecessen och samla 

 den till Oxenstierna i Wismar samt sålunda inviga honom i 

 företaget 2 ). Samtidigt med skrifvelsen till Snoilsky afgick 

 jämte ett utdrag ur resideutens relation, sä vidt den gälde 



1 ) Det må dock icke förtigas, att jämväl andra orsaker för- 

 mådde konungen att dröja. Se för frågan den omfångsrika korres- 

 pondensen mellan konungen och Wrangel [A. S.], bl. a. R. R. — 

 Wrangel 16 febr., 23, 31 maj 1657; därjämte R. R. — Drotsen och 

 marsken 9 april, — Stenbock 11 maj, — Gambrotius 12 maj, — rådet 

 1 juni. Tanken att börja kriget har ock någon gång föresväfvat 

 kon. Se härom Fridericia, 259. Dock kan knappast, såsom Fr. gör, 

 bland de orsaker, som föranledde konungen att dröja, kejsarvals- 

 frågan anföras som en af de förnämsta. 



2 ) R. R. — Sn. 2 mars 1657. [A. S.] 



