6 



Något framsteg- i underhandligen hade emellertid icke 

 ägt rum sedan de allierades förklaring i februari. Redan 

 i december 1656 hade de ånyo upptagit anknytningsförsöken 

 med Nederländerna. Den 23 mars följande år kom man så 

 långt, att deras representanter kunde öfverräcka sin propo- 

 sition i Haag. Men på den följde från Staternas sida ett 

 dilatoriskt, om ock icke afböjande svar x ). Och förhalning 

 af tiden var lösen äfven i förhållandet mellan de allierade 

 och de af dem inbjudna tyska furstehusen. De förra hade 

 den 21 februari 2 ) föreslagit, att förhandlingarna skulle 

 öppnas i medlet af mars. Men däraf vardt intet. Filip 

 Wilhelm såg icke ogärna ett uppskof. Anknytniugsförsökeu 

 med Nederländerna och förhållandet till staden Miinster 3 ) 

 togo Kristoffer Bernhards uppmärksamhet hufvudsakligeu i 

 anspråk. Kurfursten af Trier blef som förut likgiltig för 

 förhandlingarna, och kurfursten af Köln visade föga intresse 

 för att påskynda dem 4 ). I det braunschweigska furstehuset 

 och Kassel var det icke bättre. Sändebudens meddelande 

 om de allierades förklaring af den 21 februari föranledde 

 förnyade konferenser och skriftliga öfverenskoramelser inom 

 och mellan de bägge furstehusen 5 ). 



Det enda hof utom det mainziska, där man lifligare 

 sysselsatte sig med alliansen, var det kejserliga i Wien. 

 De allierades närmande till Sverge och Brandenburg hade 

 här vakt den största oro. Man redde sig följaktligen att 

 ånyo motarbeta förbundsplanerna. I en instruktion för sina 



>) Pribrnm, Bheinbund, 32—36. Jfr. Joachim, 128-134, och tidi- 

 gare citerade arbeten. 



2 ) I. 254. 



3 ) I. 205. 



4 ) Joachim, 198. 



8 ) Joachim, 193 ff. 



