9 



kejserliga ; och detta skulle lända hvarken riket i sin helhet 

 eller — och ännu mindre — de evangeliska till fördel. 



Beträffande enskilda ständers hållning till alliansen 

 hade, efter livad Snoilsky kände till, kurfursten af Pfalz 

 tills vidare icke visat mycket intresse för den 1 ). Johan 

 Filip hade emellertid genom Wiirtemberg låtit uppmana ho- 

 nom till inträde. Och troligen skulle Karl Ludvig komma 

 på andra tankar, då han förnam, att Sverge och Branden - 

 burg icke sågo förbundsplanerna med oblida ögon. Härtig* 

 Eberhard själf hade alt fortfarande icke velat förklara sig, 

 emedan han icke viste om flere evangeliska ville deltaga 2 ). 

 Genom samtal med hans sändebud vid deputationsdageu i 

 Frankfurt kände emellertid Snoilsky, att härtigen icke var 

 obenägen för företaget. Särskildt afseende hade också han 

 fäst vid Brandenburg och Sverge. Brandenburgarne, med 

 hvilka Snoilsky jämväl diskuterat förbuudsfrågan, meddelade 

 houom, att de ännu icke mottagit någon resolution från 

 Berlin, men de trodde, att äfven Fredrik Vilhelm icke skulle 

 visa sig motsträfvig 3 ). Och de braunschweigska och kas- 

 selska sändebuden vid deputationsdagen, hvilka Snoilsky 

 gjort underkunniga om konungens böjelse för inträde samt 

 hans benägenhet för att kommunicera i frågan med de båda 

 furstehusen 4 ), ådagalade „en synnerlig glädje" öfver hans 

 meddelande. I gengäld uuderrättade honom senare braun- 

 schweigarna — den kasselska representanten hade för en 

 tid lämnat Frankfurt — om de närmare öfverenskommelser, 



') „wiewohl, wie Einige muthmassen, allein darumb, weiln 

 Sie mit Meinz in stetiger widerwertigkeit gestanden". Jfr. I. 220. 



2 ) Jfr. I. 249 not 2. 



3 ) Sn. — J. O. 24 mars 1657. [A. S.] 



4 ) Dylika förklaringar har Sn. på eget bevåg afgifvit redan 

 i februari. Joachim, 217 not 1. 



