18 



då, föranledd af Danmarks hotande hållning och på grund 

 af den order han mottagit af konungen i valfrågan 1 ), när- 

 mat sig såväl Johan Filip själf som hans inflytelserike mi- 

 nister Boyneburg för att få veta, hvad Sverge för framtiden 

 kunde vänta för sin säkerhet i Tyskland och för sina pro- 

 vinsers försvar 2 ). Konungen hade ju, uttalar han sonderiugsvis 

 för öfvermarskalken, icke blott generalgarantin, utan äfven 

 Hildesheim-,, författningen" att lita sig till. Skulle han nu 

 inträda i det Rhenska förbundet, så vore han väl försäkrad 

 om så mycket kraftigare understöd, Boyneburg erkände, 

 att Snoilsky hade rätt, men han lyckades icke häfva den 

 svenska residentens misstaukar, att det icke skulle brista 

 med „diffikulteter", när det blefve allvar af. Johan Filip 

 själf var ordrik och vältalig som alltid. Han förblef, utlät 

 han sig patetiskt, vid de „consilia pro conservanda pace", 

 som han städse lagt sig vinn om 3 ). Han erinrade sig sär- 

 skildt de konferenser, han hållit med den svenske konungen 

 — dåvarande pfalzgrefven — ,,i synnerhet den i Kissingen 4 ), 

 där de h vardera varit af den mening", att det icke vore 

 nog att sluta en fred, utan att det mest kom au på att 

 upprätthålla den, om man öfver hufvud skulle hafva nå- 

 gon nytta af den. Derför hade kurfursten då så allvar- 

 ligt rå dt, att man skulle tillämpa fredsgarantin mot Fran- 

 kenthal. Vid samma tankar i fråga om sitt fosterland för- 

 blef han ännu 5 ). Om alliansen yttrade kurfursten ingenting, 



») Ofvan II. 13. 



2 ) Ofvan II. 2 not 3. 



3 ) „\varmit Sie zwar nicht tiber all gar grossen danck ver- 

 dienet, hofften aber dass mann es vielleicht Einmahl nach Jhrem 

 tod noch erkennen solle". Sn. — J. O. 30 maj 1657. [A. S.] 



*) Jfr. I. 17 ff. 



s ) „Sie" (kurfursten) „hetten hiebevor", så refererar Sn. fort- 

 sättningen af Johan Filips andragande, „\vann Sie diessen scopum 



