35 



an beträffade, var således alt i sin ordning-, i fråga om 

 kreditiv och fullmakt hemstälde Snoilsky, huruvida det icke 

 vore bäst, att de furstliga representanterna på sin första 

 konferens med de allierade och för att betaga dem orsak 

 till klagomål skulle förtiga, att Canstein och han ej voro 

 formelt legitimerade. De kunde kanske taga „den af de 

 katolske redan långt före detta accepterade admissionen" af 

 Sverge och Braudenburg såsom gifven. Han hoppades i 

 h varje fall, att han med det första skulle få mottaga full- 

 makt och detaljerad iustruktion från konungen eller bremiska 

 regeringen 1 ). 



Snoilskys svar, hans påminnelse om Hildesheimallianseus 

 förbundsförpliktelse och allusion på ständernas skyldigheter 

 enligt rikskonstitutionerna kunde knappast vara braunschwei- 

 garna till ett godt behag. Men det var furstehusets öde 

 att aldrig våga uppträda mot sin mäktiga rival i Neder- 

 sachsen med öppet visir. Tvifvelsutan hade luneburgarna 

 icke ogärna börjat underhandlingen enbart med Canstein, 

 möjligen t. o. m. utan Brandenburg inlåtit sig med de alli- 

 erade. Men hvartdera alternativet af böj des af den kasselska 

 regeringen, och det gick svårligen au att såra den mäktiga 

 konungen, hvilken som bäst med sin lilla, men väl öfvade 

 här stod i oroande närhet till härtigarnas egna länder 2 ). 

 Två dagar efter besöket hos den sveuska residenten anhöllo 

 de förenade furstliga representanterna hos de allierade, att 

 Canstein och Snoilsky såsom närvarande i Frankfurt skulle 

 admitteras till förhandlingarna. De fingo ett afböjande svar. 

 De allierade hade å sin sida aldrig haft någon annan afsikt, 



') Sn. — K. M. 7 juli 1657. [A. S.] Jfr. Joachim, 2(33-04. 

 2 ) Joachim, 262, 264. Sn. — K. M. 6 okt. 16Ö7. [A. S.] Kass. 

 reger. — gess. i Frankfurt 14 juli 1657. [A. M.] 



