36 



förklarades det, än att man först skalle enas med Braun- 

 schweig och Kassel och först därefter börja underhandlingen 

 med konungen och kurfursten. Det var en något oväntad 

 tolkning af förklaringen den 21 februari. Och orsaken 

 hvarför den formulerades så var oron i norr — det var af 

 den, som allting berodde. 



Upprepade gånger, den 21, 27 och 30 förnyade de 

 braunschweigska och kasselska representanterna sin anhål- 

 lan, med framhållande af den fara man utsatte sig för af 

 Sverge och Brandenburg, om man gåfve dem ett afslag x ). 

 Men förgäfves. I slutet af juli kunde dock de allierades 

 sändebud förmås till medgifvandet att inhämta sina princi- 

 palers åsikt i admissionsfrågan. De snabba framgångar, 

 som de svenska härarna slag på slag vuuno emot Danmark, 

 läto ändtligen i någon mån betänkligheterna fara. Redan i 

 förra hälften af augusti hade Wrangel rensat Bremen frän 

 fiender och konungen själf fördrifvit dem frän Holsteiu. 

 Endast Bremer-Vörde lämnades i danskarnas händer, för 

 att rättigheten till krafvet på ständernas understöd i kraft 

 af kretskonstitutionerna skulle hållas konungen öppen. I 

 senare hälften af augusti var kriget, operationerna vid Bre- 

 mer-Vörde undantagna, redan utom Tysklands gräns 2 ). 



Under sådana förhållanden tog Johan Filip lösningen 

 af admissionsfrågan om hand. Efter särskilda konferenser 

 i Schwalbach med Krosigk och Otto, och sedan dessa för- 

 säkrat, att det ingalunda var deras principalers afsikt att 

 inblanda sig i polska och danska krigen, kuude kurfursten 

 ändtligen den 29 augusti, på grund af nya öfverläggningar 



') Joachim, 264 — 67. 



2 ) Fridericia, 274, Pufendorf, Carol. Gust. IV. § 73, Carlson, 

 291—92. Jfr. Bobé, Memoiren Ahlefeldts, 132 ff. 



