44 



yppade, att de kurfurstliga visserligen gjort svårigheter med 

 att taga Karl Gustaf med i alliansen, sedan det danska 

 kriget kom. Men efter det gick tillbaka med Danmark, „så 

 äro de nu", yttrade han hoppgifvande, „annorledes till sin- 

 nes". Om de dock „simpliciter" skulle innesluta Sverges 

 provinser ock försvara dem, så länge Danmark ännu innehade 

 Bremer-Vörde, det kände han icke. Det kunde hända, att 

 de gärna skulle se, att Bremer-Vörde „vore kvitt för de 

 danske" och Sverges provinser sålunda rensade från fiendt- 

 ligt folk. „När det vore skedt, torde de", förmodade han, 

 „ intet diffikultera att, äfven så länge danska kriget varade, 

 sluta alliansen contra quoscunque" *). 



Den konferens med de allierade, som de kasselska 

 representanternas och brauiischweigarnas besök förebådade, 

 lät emellertid vänta på sig ännu i en månads tid. De för- 

 bundne hade utfäst som uttryckligt villkor, att Branden- 

 burgs och Sverges representanter skulle vara vederbörligen 

 legitimerade för underhandlingen. Men Canstein var det 

 alt fortfarande icke. Personligen af den åsikt, att hans 

 herre kurfursten icke borde tillbakavisa de allierades anbud, 

 och orolig, att man skulle afsluta förbundet utan Brau- 

 denburg 2 ), anhöll han af Snoilsky, att man ej häller för Sver- 

 ges räkning skulle anträda förhandlingarna, innan han vore 

 fullständigt legitimerad 3 ). Snoilskys hemställan till konungen 

 livad han under sådana förhållanden borde göra, föranledde 

 det svar, att han icke ägde att vänta på den branden- 

 burgska gesandtens fullmakt, utan „där han förmenar något 

 godt till inbördes defension kunna stiftas", tillika med de 



') B:s diar. 21 aug. 1657. [A. S.] 



2 ) Joachim, 275. 



3 ) Sn. — K. M. 19 sept. 1657. [A. S.] 



