71 



tyska politik, baserad som deu var på generalgarantin och 

 rikskonstitutionerna. Men redan furslaget och änun mera 

 de svenska representanternas redogörelser för sina försök 

 att realisera det ådagalägga därjämte, huru främmande de 

 stodo för de förhandlingar, som tidigare försiggått mellan 

 Frankrike och de konfedererade. 



Ända till våren 1G57 hade kardinalen med en viss 

 ifver befordrat de tyska furstarnas allianssträfvanden under 

 förutsättning af Frankrikes biträde till deras förbund 1 ). 

 Men situationen förändrades och pretentionerna stegrades 

 med kejsarens död. Kardinaleu ville, om kurfurstarna till 

 kronan skulle kora en österrikare, icke anse Johan Filips 

 »författningsvärk" som ett tillräckligt band på riksöfver- 

 hufvudet i hans förhållande till Frankrike. Det skulle då 

 endast hindra honom i hans handlingsfrihet såväl mot den 

 nye kejsaren som mot dem af kurfurstarna, hvilka i valet 

 svikit Frankrikes förtroende. Endast om detta utfölle i 

 antihabsburgsk riktning, kunde det för Mazariu blifva fråga 

 om att inlåta sig med de förbundne. I öfverensstämmelse 

 härmed tingo Gramout och Lionne vid sin afresa till Tysk- 

 land order att upptaga underhandlingen med dem, endast 

 om man uttryckligen skulle göra anspråk därpå och för att 

 undvika misstankar 2 ). 



I juni 1657, först några månader före ambassadens 

 ankomst, har det första direkta meddelandet mellan „de båda 

 kronornas" representanter i Tyskland växlats om alliansen 3 ). 



l ) Jfr. I. 235. 



-) Pribram, Rheinbund, 40, 44, 48 ff., Wahl Leopolds, 115, 

 117. Lettres du card. Mazarin, VIII. 623. 



3 ) Den gängse uppfattningen är, att förhällandet mellan Sverge 

 och Frankrike i den tyska politiken i allmänhet och särskildt i 

 fråga om förbundsförhandlingarna med de tyska furstarna stälde 



