86 



sig för att inblandas i det krig, som redau pågick vid Tysk- 

 lands norra gräns, och det, som hotade riksfreden vid dess 

 östra. 



Den 2 § fick enligt den redigering, som furstehusets 

 representanter gåfvo den, bl. a. upptaga bestämmelsen, 

 att de konfedererade icke skulle gifva rikets ständer eller 

 utländska makter anledning till fiendtligt öfverfall eller 

 marscher genom de förbundnes land och att de hvarken di- 

 rekt eller indirekt skulle inblanda sig i de mellan utländska 

 makter pågående krigen. Den 3 § förutsatte möjligheten, att 

 en af de konfedererade skulle öfverfallas af en annan, och 

 stipulerade de öfriga allierades skyldigheter i sådant fall. 

 Den 4 stadgade, att kretsarnas ställande i „ författning", 

 icke skulle förhindras genom alliansen, utan tvärtom med 

 all flit och ifver befordras 1 ). Den 5 slutligen förordnade 

 fredlig biläggning af alla redan för handen varande eller 

 möjligen i framtiden inträffände förvecklingar mellan för- 

 bundets medlemmar, hvilka det skulle vara betaget att slita 

 ömsesidiga tvister på krigets väg. Att man vid aftattaudet 

 af dessa bestämmelser direkt tog hänsyn till de vådor, som 

 hotade af Sverges och Brandenburgs krig med utländska 

 makter, är utan vidare klart. 



Innan man hann till följande konferens, hade Snoilsky 

 och Biörenklou mottagit svar på sin anhållan från medlet 

 af oktober om närmare instruktion i alliansfrågan. Konun- 

 gen kunde „änuu ej fatta något definitivt beslut", så lydde 

 hans svar, och borde sändebuden därför af vakta de allierades 

 vidare förslag och utlåtanden samt för öfrigt draga ut på 



*) Artikeln infördes af braunschweigarna närmast med af- 

 seende fäst vid kurfursten af Brandenburg och omnämde därför 

 särskildt den westfaliska kretsförfattningen. 



2 ) Joachim, 294—95. 



