87 



underhandlingen. De ägde emellertid att „remoustera", att 

 ett företag, som Åsyftade fredens upprätthållande, icke kunde 

 lida sådana „limitationer och exceptioner", som dem man 

 tänkte ställa för Sverges iuträde. De allierade hade besvurit 

 freden och voro såsom rikets öfriga ständer förbundna till 

 obegränsad garauti af den. Att denna förpliktelse genom 

 alliansen skulle restringeras beträffande Sverge, kunde 

 konungen ingalunda tillåta. Därigenom skulle ett slags „li- 

 centia invadendi" beviljas hans fiender för de genom westfa- 

 liska freden förvärfvade provinserna, alt medan han själf 

 vore förbunden till obegränsad assistens för förbundets öfriga 

 medlemmar. Det blefve m. a. o. ett „valde insequale foedus" 

 för honom. Då det för öfrigt såg ut, som skulle de katolska 

 ständerna med hela företaget förnämligast afse att öka sin 

 makt och insöfva de andra i säkerhet, då man icke kände, 

 huruvida det skulle aflöpa utan konungens och de öfriga 

 evangeliskes „prejudis", höll hau icke för rådligt att draga 

 andra protestantiska tyska furstar till det samma. Biören- 

 klou och Snoilsky borde tvärtom — dock liksom på eget 

 initiativ — tillråda dem att taga sig själfva i akt och icke 

 separera sig från Sverge. Däremot såg kouungen gärna 

 Frankrikes inklusion, och kunde representanterna meddela de 

 franska, att han icke hade för afsikt att inträda i förbundet 

 utan kommunikation med Frankrike 1 ). 



Konungens order om den hållning Biörenklou och 

 Snoilsky borde iakttaga mot de evangeliske kom för dem 

 tämligen olägligt. Utom att Snoilsky den 31 oktober hade 

 afgifvit sitt förslag om alliansens utvidgning, hade han 

 ytterligare konfererat med de pfalziska och wurtembergska 

 sändebuden och af dem mottagit ny försäkran om kurfur- 



l ) E, B. - Sn. 19 okt. 1657. [A. S. 



