91 



om blott konungen af Sverge, såsom en constatus imperii 

 skulle intagas „suo loco et ordine" : ). 



Snoilskys andragande vakte förvåning 2 ) och oro i de 

 allierades och de öfriga inviterades krets. Det föreföll, för 

 att använda Ottos ord, som om man på svenskt håll redan 

 skulle trott sig hafva vunnit sin afsikt, „att konungen i de 

 koufedererade skulle få vapenbröder i sina krig, mot hvem 

 det vara månde" 3 ). På de följande konferenserna, den 14 

 och 16, då den mainziska kanslern Meel hade att afgifva 

 de allierades förklaring öfver det braunschweigska recess- 

 förslaget, följde så ändtligeu en närmare upplysniug om, hvad 

 den i förslagets 2 § intagna satsen, att man hvarken direkt 

 eller indirekt skulle inblanda sig eller låta inblanda sig i de 

 mellan främmande makter pågående krigen, egentligen inue- 

 bar. Recessförslaget gillades i hudvudsak af de allierade 4 ). 



*) Sn:s prot. 31 okt. (10 nov.), Sn. — K. M. 3 nov 1657. [A. 

 S.] Jfr. Joachim, 296 — 97. Braunschweigarna höllo sina vota på 

 konferensen helt och hållet i öfverensstämuielse med sina ändrings- 

 förslag till recessens första paragrafer. I admissionsfrågan för- 

 klarade de sig ungefär som förut. Badenhausen däremot ansåg sig 

 kunna bifalla det brandenburgska, af Snoilsky understödda förslaget, 

 att inbjudning skulle riktas jämväl till andra ständer. 



-) Detta särskildt i Kassel. Man fann det egendomligt, att 

 Sn. „inkaminerat" klausulen om de fördragsslutandes skyldigheter 

 i fråga om utländska krig, braunschweigarna och de allierade till 

 nytta, men sig själf till förfång. Man var för öfrigt i Kassel inga- 

 lunda missnöjd, med att den delikata frågan sålunda blifvit upp- 

 tagen af Sn. själf. Kass. reger. — Badenhausen 10, kass. reger. 

 — sändebuden i Frankfurt 21 nov. 1657. [A. M.] 



3 ) Joachim, 297 not 1. 



*) I den 4 §, där det stadgades, att kretsarnas ställande i 

 ^författning" ej skulle förhindras genom alliansen, utlämnades dock 

 för Neuburgs skull det särskilda omnämnandet af den westfaliska. 

 Jfr. II. 86 not 1. 



