97 



sikter mot furstehuset icke vore de bästa x ). Kesultatet af konfe- 

 renserna blef en öfverenskommelse, att man livar på sitt 

 håll skulle försöka betaga braunschweigarna deras „inbill- 

 ningar". Men att deras klagomål öfver svenskarna på kon- 

 ventet i Limeburg- voro oberättigade och att svenskarna 

 där talat med „skäl och förnuft", vidhöll Biörenklou på det 

 bestämdaste. När de efterkommit, livad som beslutits på 

 konventet, då skulle de „tro sig själfva" 2 ). 



nu ähr, så sijnes at theres stussande hafwer någre fagre färgor, 

 efther thet faller them swårt at engagera sigh uthi öpne krijgh, 

 helst på the wijdt aflägsne gräntzerne af Eomerske rijket". B:s 

 diar. 7 nov. 1657. [A. S.] 



1 ) Man trodde i furstehuset, förklarade de landtgrefliga repre- 

 sentanterna, att konungen redan i Preussen och Polen hyste den 

 åsikt, att Danmark och braunschweigarna höllo ihop. Karl Gustafs 

 vägran att bevilja deras sändebud audiens i Holstein och svenskar- 

 nas hotelser på konventet i Liineburg hade ytterligare ökat deras 

 farhågor. De fruktade, att konungen skulle hämnas på dem för 

 det inbillade bundsförvandtskapet med Danmark eller åtminstone 

 taga vinterkvarter i deras land. B:s diar. 7 nov. 1657. [A. S.] B. 

 försökte „ad oculum bewijsa" dem, att braunschweigarnas „appre- 

 hension" var „een lutter imagination och phantasterij". B:s diar. 

 15 nov. 1657. [A. S.] 



2 ) Sammanfattning af B:s redogörelse för sina samtal med de 

 kasselska representanterna, det förra med Badenhausen, det senare 



•med Dörnberg, enligt B:s diar. 7 och 15 nov. 1657. [A. S.] Ur sam- 

 talet med Dörnberg må följande karakteristiska satser citeras: 



„Ego: The (braunschweigarna) ähre iu skijldige att adsistera 

 K. Mt? # 



Ille: Ja. 



Ego: När een inthet giör thet han är skijldigh och iagh 

 tager theraf skada, så kan jagh iu seija: du måste vara betänkt pa 

 at hålla migh skadhelöös? 



Ille drog på axlarne. 



7 



