100 



hade Sverges tyska provinser och särskildt härtigdömet 

 Bremen, liksom öfriga kontrahenters i underhandlingen, lika 

 litet att göra med danska kriget som Pommern med det 

 polska 1 ). Men om de allierade med sitt förslag att intaga 

 Sverge och Brandenburg alltid afsett att icke assistera dem, 

 om exempelvis polackerna skulle förflytta kriget in i konun- 

 gens eller kurfurstens tyska riksländer, så var sådant att 

 excipera ur alliansen icke det polska kriget, utan de t}-ska 

 provinser, som man dock erbjudit sig att intaga 2 ). En 

 sådau afsikt kunde man spåra hvarken i deklarationen af 

 den 21 februari eller i de allierades inbjudningsskrifvelse 

 till de tyska protestantiska furstehuseu. 



Det var vidare utom all fråga, att en federativ sam- 

 manslutning sådan som de allierades kunde vara „merae 

 facultatis", att det med andra ord stod två eller tre gran- 

 nar fritt att ingå en allians till största möjliga säkerhet för 

 sig själfva, utan att de behöfde afgifva räkenskap, hvarför 

 de icke ville intaga den ena eller andra. Både Kölnreces- 

 sen, de utfärdade inbjudningsskrifvelserna 3 ) och upprepade 

 privatdiskurser tillkännagåfvo emellertid, att det företag, 

 som här afsågs, syftade betydligt högre, nämligen på gene- 



') Snoilskys ofvannämda förklaring står i öfverensstämmelse 

 med den uppfattning han och de hrandenburgska representanterna 

 tidigare försökt göra gällande vid deputationsdagen, då de upp- 

 fordrade ständerna att afvärja de polska infallen i Sverges och 

 Brandenburgs riksländer. Jfr. I. 252. 



2 ) Det är endast i denna mening, som det uttryck får tagas, 

 hvilket Joachim, 321, tillskrifver svenskarna under samtalet den 

 5 dec. mellan dem och de brauns chweigska samt kasselska repre- 

 sentanterna: „In den polnischen Krig Jemand zu verwickeln, däran 

 hahe er [K. Gr.] niemals gedacht". 



3 ) Jfr. den braunschweigska II. 10 — 11. 



