101 



ralgarantin 1 ). Mau förklarade, att mau här hade att göra 

 med en allmän, ingen uteslutande „general-defensionsförfatt- 

 ning*', gruudad på fredsslutet och upprättad „ till det Romer- 

 ska rikets af tyska nationen och det gemensamma fädernes- 

 landets uppkomst, ära och nytta". Man ordade om, att 

 livar och en af de konfedererade genom alliansen skulle 

 bevaras vid den besittningsrätt, som fredsslutet tillförsäkrat 

 honom, om att man efter förmåga skulle försvara Romerska 

 rikets sekuritet och frihet, där denna möjligen kunde störas, 

 just emedau det plägade gå långsamt på garantins och 

 exekutionsordningens väg. Man ordade t. o. m. om, att de 

 ständer, som ledo oförrätt i strid med fredsslutet, om de 

 också icke vore medlemmar af alliansen och icke så mycket 

 kunde bidraga att förvärkliga dess ändamål, likväl så vidt 

 möjligt skulle få njuta fördelarna af den. Nu vägrade mau 

 det oaktadt, oaktadt exekutionsordningen och fredsslutet 

 icke erkände någon „distinctio temporis eller personarum", 

 att admittera de anfallna ständerna till den samma och hän- 

 visade dem trots sina löften till erkändt iinpraktikabla utvä- 

 gar för att erhålla assistens. 



Hvad Sverge beträffade, så hade Karl Gustaf icke blott 

 föregående år, ehuru invecklad i polska kriget, blifvit inbju- 

 den till alliansen, utan äfven efter det danska fredsbrottet 

 genom sin representant i Frankfurt kallad till underhandlin- 

 gen. Ännu hade man i friskt minne, att de konfedererade 

 för kort tid sedan själfva stått i öppet krig med staden 

 Mönster och att det varit nära, att de i anledning af det 

 samma blifvit invecklade i ett ännu större krig med en yttre 

 makt. Om nu de inviterade endast och allenast för den 

 skull hade velat undandraga sig förbuudet, hade det väl 



') För de uttryck Sn. åsyftar i Kölnrec. se ofvan II. 90 not 2. 



