102 



icke utan skäl förefallit de allierade sällsamt. Det kunde 

 väl ännu före slutet af underhandlingen inträffa, att någon 

 af intressenterna anfölles med krig. Om han på grund 

 däraf helt och hållet skulle uteslutas eller man skulle för- 

 klara, det man „de praesenti" ville hafva ingenting med 

 honom att göra, utan endast i framtiden kunde intaga 

 honom, så skulle i sanning livarken den ena eller deu andra, 

 icke häller konungen af Sverge hafva stor nytta af företa- 

 get. Man kunde för öfrigt icke inse, hvarför de allierade 

 drogo i betänkande, att förklara sig beredda till understöd 

 mot fiender, som funnos, men voro benägna till sådant „coutra 

 quoscunque alios". Det borde ju dock vara lättare att ikläda 

 sig sådan skyldighet mot dem, hvilkas makt man kände, än 

 mot andra, som möjligen kunde vara än mäktigare. 



Genom en limiterad allians i den stil, som de allierade 

 tänkte sig den, skulle för visso det ofta anförda hufvud- 

 ändamälet att konservera freden och Tysklands frihet inga- 

 lunda uppnås. Den skulle tvärtom hafva en rakt motsatt 

 värkan. De ,.turbatores pacis", hvilka ännu hade någon 

 respekt för riksförfattuingen och fredsslutet, skulle, da de 

 märkte, att de allierade — uågra de mest betydande af 

 rikets furstar och kurfurstar — voro beslutna att icke 

 angripa några „praesentes hostes" och att de icke i kraft 

 af det ifrågavarande förbundet erkände sig skyldiga att 

 efterkomma rikskonstitutionerna, så mycket mera stärkas i sitt 

 onda förehafvande. Dörrarna skulle så att säga öppnas på 

 vid gafvel för dem att infestera Eoinerska riket och kriget 

 med flit indragas i det samma. Så borde man dock icke 

 begå. Man hade redan med sina underhandlingar kommit 

 därhän, att det fans dem, som — icke utau skäl — drefvo 

 gäck med en allians, i h vilken de konfedererade förklarade 

 sin afsikt vara att upprätthålla freden i riket mot hvar och 



