105 



Efter moget vägande af skälen för och mot, beslöto 

 svenskarna att tillsvidare innehålla sin skrift, lämna reraon- 

 strationerna därhän och fortsätta sin tidigare taktik att 

 låta se, „det K. M:t. hade lust att traktera" l ). De alliera- 

 des limitationer, för så vidt det gälde Sverge, skulle ändå 

 förr eller senare komma fram 2 ) — , då var det ju bättre, 

 att „de själfva bragte fram dem, än att man å K. Mt:s 

 sida skulle visa misstro till dem, som hafva så inrättat pro- 

 jektet" 3 ). 



När man så två dagar efter den föregående kouferen- 

 sen ånyo sammanträdde, hade Snoilsky „inrättat sitt votum, 

 såsom de konfedererade miust förmodat det" 4 ). Medan i 

 Portmanns andragande liksom tidigare i Cansteins kritiken 

 flödade öfver recessen i dess nya formulering, hörde man den 

 svenska representanten tillkännagifva, att han icke betviflade, 

 det hans herre „utan synnerligt betänkande in substantialibus" 

 kunde konformera sig med den, så mycket mer, som konun- 

 gen ju numera liksom öfriga intressenter för samtliga sina 

 provinser i riket var insererad i den och vis å vis honom 

 ingen skilnad att spåra, än mindre sådana „exceptioner och 

 limitationer", som de allierade satt för haus inträde den 16. 



') . . „unndt zu simulirn alss ob mann disseits dafiir hielte dass 

 Sie (de allierade) von Jhrer vormahligen eröffneten intention abge- 

 standten wären". Sn. — K. M. 21 nov. 1657. [A. S.] 



-) Sn. var så mycket mera öfvertygad därom, som han genom 

 samtal med Lionne hade kännedom om, att kurfursten af Mainz 

 förklarat, det man å de allierades sida icke kunde inlåta sig med 

 någon, som faktiskt var invecklad i krig. Det var återigen en 

 betydligt ofördelaktigare tolkning än Boyneburgs förklaring den 

 16. Sn. - K. M. 14 nov. 1657. [A. S.] 



3 ) B:s diar. 18 nov. 1657. [A. S.] 



4 ) Sn. — K. M. 21 nov. 1657. [A. S.] 



