115 



är, värket förhala, till dess vi se, livad vi af Frankrike 

 och England hafva att förvänta, på det händerna måtte oss 

 icke förbindas eller något contrarie statueras". Hälst hade 

 konungen sett, att alliansen kunnat „dextre och sine often- 

 sione dissolveras". 



Skulle dock de allierade altför häftigt ansätta sände- 

 buden med hotelse att „sluta något praecipitando exclude- 

 rande Sverge" och man icke kunde bringa det därhän, att 

 alliansen iuginges på villkor af de allierades skyldighet till 

 understöd mot Polen, syntes det honom, som om „ förslaget 

 om de skandaliserande ordens utplånaude och nebenrecesseus 

 upprättande icke vore så orimligt". Sändebuden borde i 

 sådant fall emellertid noga se till, att de förbundne -skulle 

 förplikta sig till assistens såväl direkte mot Österrike som 

 mot „audra de novo assurgentes hostes". Beträffande 

 Schwartzkopfs meddelande, att Johan Filip lofvat, det här- 

 tigdömeua Bremen och Verden „cum effectu executivo" skulle 

 inneslutas, om Bremer-Vörde vore evakueradt, ville konun- 

 gen „tillse, huru Bremer-Vörde kunde recupereras, om blott 

 de konfedererade skulle förbinda sig till garanti emot Dan- 

 mark". Hans mening var „likväl besynuerligen, att värket 

 måtte träneras" genom „gegenpropositioner och förslag", som 

 representanterna borde framlägga, såsom „de bäst pålinua 

 kunde" 1 ). 



hence 



r ) R. E, — B. 7 dec. 1657. [A. 8.) Hvad elliest allit 



tractaten wijdhkommer", skrilYer konungen till rådet i början af 

 det nya året, „tijt wij och ähre inviterade, sä emädan wij nogsampt 

 förnimme, att den på een sliprigh foot gåendes och wij tormedelst 

 den samma lijten eller ingen försäkring och säkerheet finna . . . . 

 Föreskyddandes, han Churfärsten (tidigare i samme aktstycke) sa 

 wehl som Huuset Brunswijk och någre andre, att denne alliencen, 

 kunde för nährwarande fahrlige tijd tiiina till inböhrdes förswar 



