126 



konventet och kretsdagen i Liineburg stälts pa ett härdt 

 prof. Men ärkekanslern kände sig ingalunda afskräkt från 

 att fortfarande arbeta på förvärkligandet af sitt fursteför- 

 bund. Tvärtom: medan förhandlingarna pågingo i Liine- 

 burg, hade man i Frankfurt märkt, att han med förnyad 

 ifver börjat negociera för det samma. Kurfursten hade 

 nämligen i valfrågan tagit sitt afgörande steg. 



' Johau Filip hade en tid sett den bästa garantin för 

 riksfredens bevarande, i att konungen af Ungern skulle 

 uteslutas från kejsartronen. Men han rönte för litet med- 

 håll af sina medkurfurstar och för häftigt motstånd från 

 österrikiskt och spanskt håll för att kunna briuga det där- 

 hän. Redan på sensommaren förklarar han sig så för ko- 

 nung Leopold, men utfäster för hans val det villkor, att 

 kriget mellan Spanien och Frankrike, som ständigt frestade 

 den österrikiska grenen af habsburgska huset till inbland- 

 ning, skulle afslutas dessföriuuau. Äfven denna idé visade 

 sig orealiserbar. I november såg sig kurfursten föranlåten 

 att lofva kouungeu af Ungern sin röst, äfven om fredsslutet 

 skulle komma till ståud, först sedan valet skett. Faran af 

 det nya österrikiska kejsardömet hoppades Johau Filip afvärja 

 genom en valkapitulatiou med bindande bestämmelser i fre- 

 dens intresse. Och det medel, genom hvilket kejsaren skulle 

 tvingas att efterlefva kapitulatiouens villkor, skulle blifva 

 alliansen *)_. I öfverensstämmelse härmed blir det ärkekau- 

 slerns förnämsta sträfvan att bringa sitt „ författningsvärk" 

 till fullbordan och att ändtligen förmå Sverge och Frankrike 

 till medlemsskap i det samma. 



Hvarken hos kardinalen eller den svenska kouungeu 

 hade emellertid Johan Filip mött något synnnerligt tillmö- 



M Pribram, Wahl, Leopolds 44, 85. Joachim, 338. 



