130 



fröjd än . . . något annat" l ), så låg det knappast sa mycken 

 öfverdrift i hans ord. Men konferenserna med Biören- 

 klou erbjödo framför alt ärkekanslern och hans minister ett 

 godt tillfälle att försöka intressera den svenska huvud- 

 representanten för de idéer i sin rikspolitik, hvilka för tiden 

 mest upptogo deras intresse. 



Om förlikningen komme till stånd, förklarade main- 

 zarna, så skulle man i Frankfurt skrida till tvänne uppgif- 

 ter: att formulera kapitulationen, såsom kronorna för sin 

 säkerhet kunde önska deu, och att sluta alliansen med dem. 

 I den sistnämda skulle en uttrycklig - förbindelse afgifvas: 

 l:o, att Frankrike för framtiden blefve befriadt från de 

 anledningar till klagomål, som det hittills riktat mot Öster- 

 rike; 2:o, att de förbundna ständerua på en kommande riksdag 

 skulle utarbeta garantin, som visserligen blifvit beviljad i 

 fredsinstrumentet, ..men iutet opsatt quo ad modum", samt 

 förplikta sig att understöda hvarandra i alla frågor, som 

 anginge rikets och ständernas rättigheter och frihet. 



Med förklarlig nyfikenhet ledde Biörenklou under för- 

 handlingarna samtalet på braunschweigarnas proposition den 

 5 december, och Boyneburg förklarade, att kansler Schwartz- 

 kopf hade kommunicerat om alt med ärkekanslern och ho- 

 nom själf samt att de „expedientia" han föreslog „icke voro 

 långt ifrån kurfurstens mening'' 2 ). Kunde man „komma ut" 

 eller „se sig komma ut" med förlikningen mellan Sverge 

 och Österrike, så skulle Johan Filip „sluta contra quoscun- 

 que, det må vara hvem det vill". Biörenklou borde blott 



.*) B:s diar. 12 dec. 1657. [A. S.] 



-) Jfr. Boyneburgs förklaring för Otto Joachim, 330. 



