131 



sekundera Johan Filip i hans ifriga och välmenta sträfvan 

 att tjäna konungen af Sverge 1 ). 



Midt under mainzarnas förespeglingar, huru rikets 

 och krouornas säkerhet skulle tillgodoses genom kurfur- 

 stens statsmannavishet, fingo olyckligtvis svenskarna ,.för- 

 trolig och säker kommunikation", om att Boyneburg pa an- 

 nat håll ordat om ständernas „ universala aversion" för 

 Frankrike och Sverge, om den fara, som hotade riket Iran 

 förstnämda makt och om huru lämpligt tillfället vore att 

 vid Karl Gustafs „ distraherade och förfallna krafter' matta 

 dråpslaget mot honom 2 ). Så mycket ifrigare gingo de att 

 i öfverensstämmelse med konungens upprepade order 3 ) bear- 

 beta de evangeliske — om ock denna bearbetning liksom 

 tidigare fick iuskränka sig till varningar för den „societet" 

 ärkekanslern ville göra med dem än till försök att draga 

 dem öfver till ett förbund med Sverge. Braunschweigarna 

 och de kasselska bedyrade samt och synnerligen, att Johan 

 Filips ,,procedere" icke behagade dem, att de icke ausågo 

 rådligt att ingå alliansen med de katolske och öfver huf- 

 vud aldrig- utan Sverge eller „ till dess ringaste nackdel" 



') B:s diar. 10, 12, 19 dec. 1657. [A. S.]. 



2 ) Snoilsky, som var snar i sina misstankar, trodde sig redan 

 kunna resolvera, att kurfurstens diskurser om assistens mot Öster- 

 rike „eine lautere fourberie . . . seije, auch allés was sonsten vom 

 Mde vundt besserem verständnus zwischen Ew. Königl. M:tt 

 vnndt Österreich vnderschiedlich von Maintzisch. seiten discurrirt 

 worden, nicht wenig fur suspect zu achten." Sn. — K. M. 15 dec. 

 1657. [A. S.] Boyneburg uttalade senare den förmodan, att det var 

 från österrikarna och i synnerhet från Volmar („een mästare at st röja 

 uth tijender och fäå folck i hoop"), som dylika diskurser om honom 

 utgått. ' B:s diar. 19 dec. 1657. [A. S.] 



3 ) Of van II. 116. 



