170 



hade »ingen säkerhet att vänta frän det hållet", och badö 

 att Karl Gustaf, „om möjligt vore, ... i regard af det 

 allmänna värket ville se genom fingren med H. Ch. D. an- 

 gående det, som förlupit". Brandenburg kunde skilja 

 sig- från förbundet med Österrike och Polen, och alt skulle 

 bli godt och väl igen, om de svenska och brandenburgska 

 ministrarna pa en konferens blefve i tillfälle att närmare 

 förklara sig för hvarandra x ). 



Biöreuklou och Snoilsky hyste i allmänhet den upp- 

 fattning, att växlingarna i Fredrik Wilhelms statskonst 

 hufvudsakligen härrörde af obeslutsamhet och mottaglighet 

 för stridiga inflytelser i radskammaren. Det var också 

 deras öfvertygelse. att Sverges förmån och den evange- 

 liska saken bäst skulle tillgodoses, genom att godt förståud 

 upprätthölls mellan konungen och kurfursten, och de voro 

 fullt ut lika angelägna som fransmännen om att i valet 

 draga Brandenburg från Österrike. Att definitivt göra an- 

 språk pä kurfurstens uteslutande ur alliansen hade de så 

 mycket mindre auledning till, som ju därmed egentligen 

 afsågs att påskynda underhandlingen. Ty påskynda den 

 vågade de, med hänsyn till den hållning konungen öfver 

 hufvud intog i den samma, ingalunda. Alt sedan medlet af 

 april gingo därför åter och åter maningar fråu dem till 

 konungen att icke stöta Fredrik Wilhelm ifrån sig. „0m 

 E. K. M:ts intresse kan tåla och lida att förmedels någor- 

 lunda acceptabla konditioner draga . . . Kurbraudenburg på 

 sin sida", manar Biöreuklou, „så tyckes mig, att E. K. M:t 

 hade den bästa occasion i världen att hugsvala de behöriga, 

 försvaga Österrike och visa, att nominis divini gloria et- 



') B. — K. M. K • april 1658. [A. S. 



