190 



Karl Gustaf tvänne skrifvelser *■), daterade den 10 i samma 

 manad, hvilka utgjorde svar på representanternas berättel- 

 ser intill slutet af maj och vidlyftigt behandlade frågan 

 om alliansen. 



Konungens utgångspunkt och hans allmänna uppfatt- 

 ning är den samma som föregående höst. Den bestämdes af 

 den grundsats han öfver hufvud tillämpade i sin tyska po- 

 litik. Han hade hällre sett, att med alliansen „hade bli f vi t 

 något träneradt eller ock alldeles intet utaf", emedau den 

 hotade att inskränka en af de viktiga fördelar fredsinstru- 

 mentet tillförsäkrade honom i generalgarantiu. Då man emel- 

 lertid synbarligen icke kunde komma längre med undan- 

 flykterna, da konungen ogärna ville, det förbundet skulle 

 komma till stånd med Sverges exklusion, sa kunde han till- 

 låta, att sändebuden förklarade sig hafva order till under 

 skrift. Men liksom de allierade icke ville innesluta honom 

 „absque ulla clausula" och „ratione polonici belli" ville be- 

 röfva Sverge den i förbundsrecessen faststälda assi-stensen, 

 sa ville han å sin sida göra det förbehåll, att alla de, hvilka 

 hittills eller framledes inom eller utom riket lämnat eller 

 skulle lämna Polen eller konungens öfriga fiender understöd 

 „in genere", men särskildt Österrike och Brandenburg, 

 skulle uteslutas ur förbundet. Skulle han öfver hufvud blifva 

 Fredrik Wilhelms bundsförvandt, så kunde detta ske endast 

 på det villkor, att honom „salva tamen hoc foedere" ut- 

 tryckligen medgafs rätt att mot kurfursten söka sin säker- 

 het såväl inom som utom riket, utan att denne i sådant fall 

 komme i åtnjutaude af de allierades understöd, samt pa 



») E. R. — B. 31 maj 1658. R. B. — Sn. 31 maj 1658. [A. S.] 

 Jfr. Säve, 95, Pufendorf, Carol Gust. V. § 56. Mottagandet anmäldt. 

 B. - K. M. 19 juni 1658. [A. S.f 



