196 



kollegiets sändebud ådagalade, det förhoppningen, att han 

 skulle förskona riket för genommarsoher, knappast skulle gå 

 i uppfyllelse 1 ). 



Fredrik Wilhelm dröjde icke att på diplomatins väg 

 försäkra sig 1 mot den fara, som hotade. Förhandlingarna 

 om den kejserliga valkapitulationen öppnade honom en ut- 

 väg därtill. Det hade mer än en gång visat sig, att det 

 icke blef Johan Filip, som så stolt lofvat kronorna godt- 

 görelse i kapitulationen för det österrikiska valet 2 ), hvilken 

 fälde det afgörande ordet vid den sammas affattande, utan 

 Brandenburg, som skickligt höll sig mellan det habsburg- 

 ska och antihabsburgska partiet i kurkollegiet — Sachsen, 

 Bajern och Trier å ena sidan, Mainz, Köln och Pfalz å 

 den andra. Den 3 juli genomdrefvo Fredrik Wilhelms 

 representanter i Frankfurt en formulering af kapitulationen 

 i dess mest bräunande fråga — „assistensartikeln u 3 ), — 

 genom hvilken Sverge beröfvades Frankrikes och Englands 

 understöd i den förestående kampen med kurfursten och 

 hans bundsförvandter. 



schen Gesch. IV. 48 ff., senare af Köcher, 254 f., Philippson, 1. 

 300 ff. Jfr. den icke ointressanta exkursen hos Haumant, 231 ff. 

 Må det i detta sammanhang endast tilläggas, att vissa fakta, som 

 framgå ur B:s och S:s korrespondens, ställa K. Gris bemötande så- 

 väl mot brandenburgarna som kurkollegiets sändebud i något annan 

 belysning, än den hittils fått. 



J ) Konungen besvarade som kändt deras uppmaning i sist- 

 nämda afseende med invändningen, att han „icke kunde placera 

 sina trupper på en mantel och föra dem genom luften". Se när- 

 mare Londorp, VIII. 329 ff. 



2 ) Jfr. of van II. 130. 



3 ) Den XIV art. i valkapitulationen... „jedoch", så lydde 

 den brandenb. tillsatsen till clens., „dass auch hergegen die Krone 

 Frankreich und dero Bundesverwandto nleichergestalt weder un- 



