202 



des assistens mot Brandenburg och Österrike icke blott för 

 Pommern, utan äfven for Bremen, och Verden 1 ). 



Det var tvifvelsutan farhågan för repressalier af den 

 blifvande kejsaren, men ännu mer den hotande hållning 

 Karl Gustaf intog - , som vållade Johan Filips reträtt. Ty 

 det stod föga i samklang- med idén i ärkekanslerns „för- 

 fattningsvärk" att i det samma intaga en makt, af hvilken 

 man hvarje ögonblick väntade ett anfall mot en af rikets fur- 

 star. Arkekanslern hade varit beredd att utesluta Brau- 

 denburg några månader tidigare, när offeusiven hotade från 

 Fredrik Wilhelm. Denna gång hotade den frän Karl 

 Gustaf. 



Men det stälde sig svårare att afbryta förbindelserna 

 med Sverge eller att försöka påtvinga de svenska repre- 

 sentanterna villkor, som voro liktydiga därmed, än det varit 

 att skrida till den åtgärd med hänsyn till Brandeuburg, 

 om hvilken mau förenat sig i medlet af april. Fredrik 

 Wilhelm hade städse stått främmande för underhandlingen 

 och hans representanter eudast lagt hinder i vägen för den; 

 Biörenklou och Snoilsky däremot skickligt förstått att bi- 

 bringa förbuudsifrarne öfvertygelseu om konungens böjelse 

 för konfederationen. Deras antydningar, att förhandlin- 

 garna med Sverge småningom blefvo ett gäckeri, då mau. 

 så snart konungen „accommoderat sig etiam in iniquis con- 

 ditionibus, . . . dragit sig undan och fattat nya förslag" 2 ), 

 hade ett visst sken af berättigande, och Karl Gustafs ställ- 

 ning i Flensburg med hären färdig till uppbrott bakom sig 



*) Se för detaljerna af dessa ändringsförslag Köcher, 258, 

 Joachim, 440 — 42. 



!) B. — K. M. M juli, Sn. — K. M. 31 juli 1658. [A. 8.] 



