216 



till sig alt flere af rikets ständer. T medlet af 1660-talet, 

 då den nått höjden af utveckling - , voro förutom de ur- 

 sprungliga intressenterna äfven Darmstadt, Wurtemberg, 

 Sverge för Pommern, pfalzgrefven af Limburg, biskopen af 

 Miinster, kurfursten af Trier, Pfalz-Zweibriicken, biskopen af 

 Basel, biskopen af Strassburg, kurfursten och markgref- 

 varna af Brandenburg medlemmar af den samma. 



Det är ju dock icke förbundsmedlemmarnas antal, 

 alliansrecessernas konkreta innehall eller den ställning Jo- 

 han Filip v. Schönborn vann genom konfederationen, som 

 förlänat den dess betydelse i den historiska utvecklingen. 

 Det är fastmera den omständighet, att i den samma efter 

 reformationstidehvarfvets och 30-åriga krigets stormar ka- 

 toliker och protestanter i Tyskland för första gängen ena- 

 des för en gemensam uppgift i fredens tjänst, och den om- 

 ständighet, att, detta förbund af tyska furstar bland sina 

 medlemmar räknade de bada makter, hvilka hade åtgjort 

 den stora kampen för protestantismens och ständerfrihetens 

 sak, men hvilka äfven i sa rikt matt bidragit till 30-åriga 

 krigets förstörelsevärk och Tysklands politiska splittring - . 



Redan för dem af samtiden, h vilkas blick nådde 

 längre, och för dem. med hvilkas statskonst Rhenförbundets 

 tendens icke harmonierade, tyktes det klart, hvilket mal 

 de bada kronorna fullföljde i underhandling-en. Det tyktes 

 dem klart, att de i förbundet skulle se ett kärkommet 

 värktyg att ytterligare befästa den ställning de vunnit i 

 Tyskland genom westfaliska freden och ett medel att 

 främja de intressen de gjort till sina under 30-åriga kriget 

 och i fredskongressen J ). 



') „Wir mässen es zwar", heter det i Fredrik Wilhelms af 

 Brandenburg ofta citerade skrifvelse till kurfursten af Köln an- 

 gående alliansen tre månader efter dess afslutning, „vor eine ganz 



