219 



beträffande körningens önskningsmål och afsikter i den ty- 

 ska politiken. 



När under den period, af yttersta fara för Sverge, 

 som Karl Gustafs ingrepp i den bestående ordningen i vår 

 världsdel framkallat, genom ärkekanslerns, braunschweigar- 

 nas och landtgrefve Wilhelms åtgärd man för andra gän- 

 gen närmade sig - den svenska regeringen och riktade en 

 formell inbjudning' till konungen att blifva medlem af den 

 tyska furstekonfederationen, då tyckes han för en tid häu- 

 gifva sig- ät föreställningen, att ett inträde i den samma 

 kunde blifva honom till nytta. Han gör t. o. m. ett försök 

 att tilltvinga sig ständernas bistand i kraft af de svaga 

 garantier för riksfredens bevarande, som man i nedersach- 

 siska kretsen delvis i trots af hans motstånd försökt upp- 

 rätta. Men han påminnes ånyo om, livad han ju egentli- 

 gen viste redan förut: att de intressen ständerna fullföljde 

 i sin federativa politik icke harmonierade med det program 

 han föresatt sig att realisera i sin egen. 



Johan Filips fursteförbund afsåg upprätthallandet af 

 Tysklands och Europas fred, Karl Gustafs mal var fullbor- 

 dandet af Sverges östersjövälde genom eröfring, och hans 

 sträfvan gick år 105b ut på att tända krigets laga i 

 Tyskland. 



Konungens förnämsta ögonmärke med hänsyn till in- 

 tressenterna i underhandlingen och i den tyska politiken öfver 

 hufvud, sedan den kritiska perioden inträdt 1U57, blir att 

 erhålla effektivt och omedelbart understöd mot sina för- 

 bundna fiender och att erhålla det för minsta möjliga upp- 

 offring. Isolerad som han öfver hufvud står i förhållande 

 till rikets furstar, riktar han sig i sådant afseende på ba 

 sen af fredsinstrumentet till det officiella Tyskland, eller 

 anknyter han i de alliansförslag' han gör de protestantiska 



