221 



Regeringens hållning trykte sin prägel på dess repre- 

 sentanters och normerade deras, där den tidigare varit a t vi- 

 kande, efter sitt mönster. „Was die eigentliche cansa in- 

 terna movens sein möge, warum Frankreieh, Mainz nnd 

 Köln dieses AYerk (welches doch vielleicht an sich selbsten 

 mehr auf dem Papier nnd in verbis als in re bestehet) so 

 emsig und iiberaus eifrig treiben, . . . känn . . . man nicht 

 recht wissen öder penetriren", skref Snoilsky till konungen, 

 när han den 13 augusti 1658 anmälde, att mau i Frank- 

 furt stod nära slutet. Eldigt livad en del förmodade, var 

 anledningen för Frankrikes vidkommande den, att de fran- 

 ska representanterna icke kunde återvända frun Tyskland 

 ,.med alldeles oförrättadt ärende" och därför ville, sa 

 tillägger han ironiskt, „slnta en slik förnäm allians"; för 

 kurfurstarnas af Mainz och Köln vidkommande återigen 

 den, ..att kanhända de höga ministrarna icke förr kunde 

 komma till den dem ntlofvade réeompense, än detta värk 

 blifvit bragt till perfektion". Hufvndskälet, hvarför han 

 ansåg sig kunna bifalla till konungens inträde var, „att man 

 kunde hoppas", att han icke skulle hafva skada, utan „kan- 

 hända" t. o. m. kunde vänta någon nytta däraf förnäm- 

 ligast med hänsyn till sina värfningar i Romerska 

 riket". 



Inom hela den svenska diplomatin är det öfver hnf- 

 vud endast Biörenklon, som i fråga om alliansen och dess 

 betydelse vidhöll en annan uppfattning. „Efter reformatio- 

 nens första begynnelse är intet exempel att finna in impe- 

 rio, att katolici och protestantes så hafva hållit i hop förr 

 än detta", skrifver han till Karl Gustaf fyra månader efter 

 förbundets afslutuing 1 ). ..Och är ingenting, som Österrike 



') B. — K. M. 3ii nov. 1658. |II. S. 



