222 



sa högt apprehenderär, som det, att riksens ständer af 

 bägge religionerna sa väl katoliske som protesterande synas 

 härmed komma uti förtrolig kommunikation; och om detta 

 förbundet får stadga och något lopp af tiden, lära 

 foederati härefter pläga samfäldt rad pro conservatione 

 libertatis et jurium emot huset Österrikes och Spaniens 

 desseiuer". 



Det lider knappast något tvifvel, att förändringen i 

 Biörenklous uppfattning, - - ty denna var ju till en början 

 helt annan — , är att tillskrifva inflytande frän franskt hall. 

 — så litet han än eljes var mottaglig för påvärkan där- 

 ifrån. 



Den franska diplomatin arbetade efter Mazarins död 

 lifligt i samma riktning-, som kardinalen fullföljt i sin ty- 

 ska politik. Ludvig XIV sag i uppgiften att genom allian- 

 ser binda de tyska furstarna vid sig, en af sina viktigaste 

 på diplomatins område. Konsekvent och energiskt sträfvade 

 han att i eget intresse blifva „den tyska frihetens'' och de 

 tyska ständernas beskyddare, sedan Brandenburg för en tid 

 afstått från sin ställning såsom sådan. Förmyndarregerin- 

 gen, som tog arf efter Karl Gustaf, fullföljde andra mal 

 och hade andra intressen än att försöka bevaka Sverges 

 maktställning söder om Östersjön genom förbindelser med 

 rikets ständer. 



Sa hafva Sverge och Frankrike på det område, där 

 det inre politiska lifvet i Tyskland efter westfaliska freden 

 främst koncentrerade sig, intagit en väsentligen olika håll- 

 ning'. Det kunde själffallet icke blifva utan följder med 

 hänsyn till deras inflytande och relativa maktställning i ri- 

 ket. Frankrikes statskonst ledde till dess imponerande, om 

 ock bräckliga protektorat öfver de tyska furstarna. Och 

 just det förbund, genom hvilket Johan Filips doktrinära 



