274 6 



snart den savnede Fugtighed kommer igen, lever de op og lian straks fortsætte 

 Livet paa sædvanlig Maade. Allerede længe har man været opmærksom paa deres 

 Udholdenhed, naar det gjaldt om at undvære Vand, og man har søgt at prøve 

 nærmere, hvor vidt deres Evner strakte sig i den Retning. 



De vigtigste Data angaaende denne Sag stammer fra G. Schröder 1886, i hvil- 

 ket Arbejde han i et helt Kapitel beskæftiger sig med Algernes Evne til at udholde 

 Indlørring. Pag. 23 omtaler han Forsøg med Chlorophycéer, nemlig Hormidiiim 

 parietinum (= Schizogonium radicans'?), Scenedesmus obtusus og Cystococcus humicola, 

 og paa Pag. 26 Pleurococcus vulgaris og miniatus. Desværre angives der ikke noget 

 nærmere om Forsøgsalgernes Udseende og Forekomst, saa det er ikke let med 

 Sikkerhed at vide, hvilke Arter han har benyttet, da disse Navne er blevet brugt 

 paa noget forskellig Maade. Hans Forsøg viser imidlertid, at: 



Hormidhim parietinum udholdt Tørke i 6 — 16 Uger, 



Cystococcus humicola \ o , • „ - r, 



„ , , , r . . . . over Svovlsyre i 6 — 15 Ueer. 



Scenedesmus obtusus i - ° 



r>7 I • ( o^er Svovlsyre \ . „„ ., 



Pleurococcus vulgaris .... tf i 20 Uger. 



(paa Platanljariv) ^ i 1-"" ' 



Porpbyridium cruentum derimod viste langt mindre Modstandskraft. Allerede 

 ved Udtørring i Luften dør den, hvilket viser sig derved, at det røde Farvestof kan 

 opløses i Vand. 



Spørgsmaalet om Diatoméernes Evne til at taale Indtørring behandles derefter 

 ret indgaaende. Først citerer han Udtalelser af en Række Forskere (Falkenberg, 

 Pfitzer, Petit, Habirshaw, Ehrenberg) (1886, Pag. 27). Hovedresultatet af disse 

 Udtalelser er, at mange Diatoméer taaler en ret stærk, men ikke en fuldstændig 

 Indtørring. Derefter omtaler han nogle Forsøg, han selv har gjort for at belyse 

 Spørgsmaalet. Han anvendte Pinnularia viridis, Surirella ovata, Navicula viridula og 

 flere mindre (ikke navngivne) Arter af Navicula og Nitzschia til Forsøgene. De 

 levede paa fugtig Humusjord, som han langsomt lod indtørre. Da Jorden kun inde- 

 holdt ca. 10 "/(i Vand, døde Diatoméerne. De nævnte Diatoméarter er imidlertid ikke 

 udpræget aërofile Arter; de er langt snarere ægte Fersk vandsarter. Jeg mente derfor, 

 at man rimeligvis vilde finde langt større Modstandskraft mod Indtørringen hos 

 ægte aërofile Arter. Endvidere var Schroder's Forsøg i visse Retninger misvisende. 

 Han havde Jorden med Diatoméerne i smaa Urtepotter, og naar Forsøgstiden var 

 til Ende, brugte han den ene Halvdel af Jorden i Potten til en Bestemmelse af 

 Vandprocenten og den anden Halvdel til at undersøge, om Diatoméerne var levende 

 eller ej. Han tager da ikke Hensyn til, at Diatoméerne findes paa Jordens Over- 

 flade, hvor Udtørringen naturligvis bliver betydelig stærkere end længere nede. 



I Juni 1913 gjorde jeg da nogle Forsøg, som skulde belyse dette Spørgsmaal. 

 ''/li 1913 var det Regnvejr, og det havde regnet rigelig i længere Tid. ''/i; var det 

 tørt Vejr med drivende Skyer og nogen Blæst. Jeg tog da i Borchs Collegiums 

 Have 4 Jordprøver fra Overfladen til '/l' — 1 cm Dybde, de to i Vejeglas med Glas- 



