75 343 



snnrore i Slægten Ulothrix eller Hormhliiim, idet den har en Kromalofor uden Pyre- 

 noid. Man kan let tænke sig Gay's Fejltagelse kommet i Stand paa den Maade, at 

 han efter Farvningen af det daarligt lixerede Materiale har antaget Kærnen for at 

 være et Pyrenoid. 



Imidlertid viser mine Exemplarer af Arten noget andet og mere, end Brand 

 har fundet, og i tiere Henseender har Brand misforstaaet denne Alges Bygnings- 

 forhold. Om Kromatoforen udtaler han sig som følger; „Das parietale Chlorophor 

 ist dicker und erheblich gröszer als bei H. flaccidiiw, bedeckt immer die ganze Zeil- 

 wand und enthält kein Pyrenoid". 



Dette er nu ikke ganske rigtigt, selv om jeg, som nævnt, kan bekræfte, at 

 Pyrenoid ikke findes. løvrigt udviser mit Materiale, at Kromatoforen ofte langt fra 

 er saa simpel i sin Bygning, som Brand antager. 



Benytter man ikke særlig stærk Forstørrelse, og er der kun lidt Olie i Cellerne, 

 vil man faa et Billede, der svarer til Brand's (loc. cit. Abb. 1, II), hele Cellen tilsyne- 

 ladende opfyldt af en kornet, grøn Masse med et lysere Parti i Midten. Det er, 

 mener Brand, dette lysere Omraade, som Gay har opfattet som et Pyrenoid, medens 

 Brand opfatter det som et centralt, plasmafyldt Rum. Anvender man imidlertid 

 Olieimmersion, opdager man, at Kromatoforen har en lappet Form (tab. III, fig. 41), 

 og at Rummet i Virkeligheden ikke ligger centralt, men ude til Siden, og heri findes 

 en stor blæreformet Kærne, der ofte kan ses i levende Tilstand. Tilsætning af Jod 

 gør Kromatoforens og Kærnens Forhold yderligere klar og let synlig. (Tab. III, fig. 44.) 

 Kromatoforen farves herved lidt brunlig og indeholder aldrig Stivelse. I Kærnen 

 fremtræder en tydelig Nucleolus. Smukke Farvninger af Celleindholdet har jeg frem- 

 bragt ved efter Fixering i Kromeddikesyre at farve med Kromalundioxyhæmate'in 

 (Hansen) og Eosin. (Tab. Ill, fig. 42.) 



Paa de Exemplarer, jeg har fundet i Naturen, er Kromatoforens Forhold ofte 

 temmelig vanskelige at blive klar over, da Cellerne i Reglen er opfyldte af større 

 Oliedraaber, og Væggene er meget tykke og uregelmæssige. 



Cellevæggens Bygning hos denne Art mener jeg. Brand ret væsentlig har mis- 

 forstaaet. Navnlig kan jeg ikke godt gaa med til at antage, at de tykke Skillevægge 

 mellem nogle af Cellerne skulde skyldes afdøde Celler, hvis Lumen er bleven trykket 

 sammen ved Nabocellernes Turgescens (se Brand 1913, Abb. 2 n, n). Ganske vist 

 kunde Gay's ovenfor citerede Figur tyde paa noget lignende: men i Teksten nævner 

 han intet om, at disse fortykkede Vægpartier maa opfattes som afdøde, sammen- 

 pressede Celler, og i sin tidligere Afhandling (Gay 1888, pag. 72) omtaler han dem 

 som „épaississements intercalaires des cloisons transversales, épaississements qui 

 rappellent ceux des Microspora". 



Ganske vist træffer man af og til afdøde Celler, hvis Cellerum er mere eller 

 mindre sammenpresset; men de allerfleste af de „meniskusförmige ausdauernde 

 Körper'', som Brand omtaler, er opstaaede paa en ganske anden Maade. 



Efter mine Iagttagelser maa jeg give følgende Skildring af Vægbygningen: 



Væggen er meget tyk og lydelig lagdelt. Omkring hver Celle ses et fastere 



46* 



