åt offentligheten öfverlennias. Måhända skohi de dock icke 

 utan allt intresse genomläsas, äfven om de ej skulle inne- 

 hålla någonting väsendtligen nytt. 



Öfvertygad derom, att alkemin icke hvilar på någon réel 

 idé, skall mången säkert finna det underligt, att man ännu 

 i slutet af det upplysta 18:de århundradet kunde med ett 

 allvar, som stundom stegrades till verklig entusiasm, omfatta 

 tron på s. k. metallförvandlingar. Då hade ju redan Priest- 

 ley, Scheele och Lavoisier anvisat kemin en alldeles ny rikt- 

 ning på den exakta forskningens område och denna riktning, 

 tycker man, hade ju alla mera framstående adepter af ve- 

 tenskapen hört följa. Motsatsen kunde dock lika väl inträffa: 

 ty just de stora upptäckterna, som tycktes ådagalägga, att 

 de särskilda kropparne under vissa vilkor låta sig i kemiskt 

 hänseende i oändlighet omhildas, kunde äfven upplifva den 

 gamla tron, att t. o. m. sjelfva grundmateriernas föränder- 

 lighet icke egde någon gräns eller att hvarje ämne i natu- 

 ren kunde öfvergå i hvilket annat ämne som helst, blott man 

 fick reda på den rätta vägen för denna öfvergång. Ju flera 

 ämnen man afskilde, ju flera föreningar man framställde, ju 

 mera oväntade resultat experimenterna kunde uppvisa, desto 

 mera tycktes utsigterna ljusna att finna denna väg äfven till de 

 ädla metallernes framställning efter alkemiska recepter. Om 

 det i vetenskapens barndom var brist på kemiska fakta, som 

 föranledde och uppehöll tron på metallförvandlingar, så kunde 

 just, på en mera framskriden ståndpunkt, forskningens ly- 

 sande resultat förespegla möjligheten, att äfven det största 

 problemets så länge förgäfves eftersökta lösning ändthgen 

 skulle randas. Först när den kemiska teorin vunnit mera 

 stadga, blef man i stånd att göra sig bestämdare föreställ- 

 ningar om de kemiska förvandlingsprocessernas möjHga gran- 



\ 



