ser; men ännu i denna stund, då vetenskapens satser och 

 sanningar tyckas hvila på matematikens säkra grundval, torde 

 hon ej våga något påstående derom, att det alkemiska pro- 

 blemet för alltid kommer att höra till de olösta problenier- 

 nas antal. Men vetenskapen säge hvad hon vill! Lystnaden 

 efter den lysande metallen — auri sacra fames — drifver 

 den ene att utsätta sig för faror och vedermödor i aflägsna 

 verldsdelar, medan den andre vid hemmets härd arbetar trä- 

 set och oförtrutet efter de alkemistiska föreskrifterna, ser det 

 ena försöket efter det andra misslyckas — men misströstar 

 dock aldrig. Så äflas ju ock ständigt det mekaniska snillet 

 att upptäcka det s. k. perpetuum mobile, oaktadt vetenska- 

 pen icke fattar möjligheten af en mekanisk kraft, som skulle 

 nöjaktigt lösa en sådan uppgift. 



Men mot slutet af sista århundradet erhöll tron på al- 

 kemin dessutom ny näring genom den upprörda tidsandans 

 eller, såsom man också påstått, ett förslappadt nervsystems 

 synnerliga mottaglighet för mystiska spekulationer, tillställ- 

 ningar och konster af alla slag. På en tid då en Messmer 

 och Ciigliostro kunde förbrylla hjernorna i den beprisade 

 civilisationens förnämsta medelpunkter, hade det ej varit för- 

 vånande, om den gamla alkemin vaknat till nytt lif, om Pa- 

 racelsus och Raymundus LuUus erhållit ännu flere anhän- 

 gare. -- Från en alldeles motsatt sida hade Em. Svedenborg, 

 om också omedvetet, verkat mot samma mål: utvecklande en 

 verldsåsigt, hvari en mystisk och fantasirik naturbetraktelse, 

 med den gamla läran om motsvarigheterne, korresponden- 

 serne i den andliga och materiella verlden, ingick som vä- 

 sendtligt moment, hade han lemnat åt inbillningskraften allt- 

 för fritt spelrum och åt mera ytliga efterföljare mer än till- 

 räckligt material till en labyrintisk lärobyggnad, der en su- 

 pranaturalistisk naturläras skilda delar: nlkemi, nniml mag- 



