12 



ner tleri, att han gjort dr Gumpertz — så kallade sig den 

 rike Engelsmannen — förtroende af en sak, som varit före- 

 målet för hans resa till London och hvarom han i flere år 

 liaft den starkaste öfvert^^gelse, men allt härtill hållit som 

 den största hemlighet. Efter livad Sturzen-Becker omtalat 

 skall han — enligt ett annat meddelande, till konungen — 

 erhållit denna hemlighet af en af „de äldsta och respektab- 

 laste innevånare i Götheborg." Denne hade nemligen låtit 

 kalla honom, N., till sig för att uteslutande åt honom an- 

 förtro en stor hemlighet. Nordenskjöld hade hörsammat kal- 

 lelsen och rest till den gamle mannen, hvilken då för honom 

 upptäckt ett sätt att „ draga guld och silfver ur det svenska 

 jernet." Åtskilliga högt stående persoaer, för kvilka N. om- 

 nämnt denna märkliga upptäckt, hade senare ingifvit honom 

 den idén att gå till London, för att i denna verldsstad draga 

 den största nytta af sitt arcanum." Oaktadt dessa uppgifter 

 nöjaktigt förklara A. N:s öfvergång från kemi till alkemi, 

 från bergsman till guldmakare, kan man icke undgå att söka 

 första impulsen till den förändrade riktningen af hans stu- 

 dier uti tidigare intr^^ck i föräldraheunnet. Man finner näm- 

 ligen af hela hans alkemiska metod, att han kände de my- 

 stiska uppsatser farbrodren Magnus Otto om Urim och Thum- 

 ■inin -) efterlemnat, och ännu mindre kunde han vara obekant 

 med fadrens spekulationer i samma riktning. Afven bör man 

 ihågkomma, att han enligt sitt eget yttrande: „ alltid haft 

 tycke för Wallerius och så mycket följt honom"; men det är 

 ur kemins historia bekant, att J. G. Wallerius (d. 1785) ännu 

 försvarade alkemin på fullt allvare. Så mycket mera ovän- 

 tadt är det, att N. ännu 1778 i en af honom i Åbo utgifven 

 öfversigt af Bergs- Kunska2)en i hela dess vidd (8 s. 4:o), kunde 

 säga om kemin: „Att förstöra kroppar, sanmiansätta nya och 

 undersöka deras beståndsdelar är ju något stort. Derföre 



