60 



vedermödorna lemuar oss äfven nu Bergklints korrespondens, 

 till en början följande bref, skritVet i Stockholm den 24 Nov. 

 1788. „Änteligen uppgår den dag, säger han, då jag far det 

 efterlängtade tillfället att utan fruktan det mina tankar skola 

 blifva upptäckte, innan de hinna till sin destinerade ort, 

 få beskrifva våra öden. Det är i dag jämt ett år sedan 

 jag första gången träffade berghauptman på Drottningholm 

 och hvem kunde då föreställa sig, att man inom ett år 

 skulle så mycket oroas, då man ej hörde omtalas annat än 

 frid och rolighet. I början af vårt alchemiska arbete gick 

 nästan allt efter vår önskan. Tecken visade sig, som be- 

 bådade svärtan, pepringen visade sig redan på 40 dagen 

 och vi f ägnade oss i det hoppet att snart få se det stör- 

 sta naturens under, det röda guldet svart som en korp; 

 men plötsligt försvan vårt hopp tillika med ett roligt och 

 stilla sinne — en ökning af hettan förbrände blommorna och 

 förqväfde den närande och lifgifvande kraften samt införde 

 i materien en evig död. Vår ledsnad häröfver kan väl herr 

 Majoren föreställa sig, men nu tacka vi Gud, att vi ej kommo 

 dit, ty då liade vår tyran fått mera och fastare välde och 

 alldeles kraften att förderfva oss. Den 23 Oktober togo vi 

 sönder ugnarna, bygde dem om och äro vi åter i fullt ar- 

 bete och ehuru olycklige, likafullt öfvertygade om sakens och 

 konstens verklighet och riktighet. 



Det som aldraförst förstörde vår ro, var att oss på- 

 trugades i vårt eremitage en tysk förlupen laborant, som 

 Engström utsparkat för liderlighet och Fredell lierade Munc- 

 ken med. Man inrättar åt honom en skedvattensfabrik, 

 men endast som pretext för laborantens egna alchemiska 

 smörjerier och ej för att betäcka berghauptmans person, 

 som Muncken påstår. Detta camratskap arbetade berghaupt- 

 man att slippa så mycket mer, som man ögonskenligeu 



