68 



Promemorian är daterad d. 6 April 1792; den 12 Maj s. å. 

 skrifver han: „Mm förbindelse med berghauptman förde mig 

 uti förbindelser med andra, som smickrade min fåfänga och 

 ärelystnad; jag kände ej stora verlden, jag dömde dem efter 

 mig sjelf, jag trodde dem vara uppriktige, ädelmodige och 

 oegennyttige och jag bedrog mig på det högsta och jag har 

 varit på vägen att krossas af den, som sagt sig vara min 

 välgörare. Detta kan vara nog för att låta min nådig herre 

 förstå, att jag nu en tid bortåt icke varit lycklig och utan 

 religionens bistånd vore jag färdig att blifva misantrop. Ti- 

 den skall dock komma mig om ej att glömma, dock att med 

 mindre plåga ihågkomma det framfarna. Huru har icke 

 denna tiden varit fruktsam på ohyggeliga händelser: En ni- 

 ding, ett vilddjur i menniskoskapnad låssar ett dödligt skott 

 på Konungen, och med detsamma försänker alla rättsinta 

 medborgare uti yttersta sorg och bedröfvelse, samt kastar 

 en svart skugga på det första stånd i riket. Den osämja 

 som någon tid varit emellan adeln och ofrälse, blifver här- 

 igenom förökt, den önskan nästan förgäfves, som man haft 

 att de borde förena sig. — Man har sett en adelsman blotta 

 sin kropp på en skampåle, följd af hans brott, och detta 

 straff var ändå ringare mot hans missgärning. — Den som 

 man beundrade för rättvisa och oegennytta, som verkeligen 

 syntes vara det, och som ständigt förmanade sina liesonger 

 att iakttaga denna plikt, gör det oerhördaste egennytttiga 

 brott, och söker att bedraga Konungen och medborgare; jag 

 är ännu så förvånad häröfver, att jag knappt kan sansa mig; 

 och hvad var det, som kunde förmå en grefve Munck till 

 detta förfalskningsbrott? icke behofvet utan girigheten; och 

 det är verkeligen en stor sanning, att girigheten är en rot 

 till allt ondt; ett girigt hjerta är öppet för alla laster. — Jag 

 hade verkeligen förhoppning att få komma till Finland. Grefve 



