100 



Sverige: bland dem märkes i främsta rummet den berömde bergsmannen och 

 läkaren Urban Hjär ne, som kämpade mot „ trolldomsraseriet," men för- 

 svarade Paykulls guld och Paracelsi recepter (f 1724); med. prof. Lars Ro- 

 ber g, som uti en mängd kemiska teser försvarade alkemin (f 1742); bergs- 

 rådet Georg Bran dt, „en af sam tidens första kemister, sysselsatte sig äf- 

 ven stundom med alkemi, men pu ett förnuftigt sätt"' (f 1768); kemie prof. 

 Joh Gottskalk Wallerius, den siste alkemisten (j 1785) ehuru ovisst 

 synes, om ej ännu Joh. Afzelius i yngre dagar hade någon sympati för 

 denna „högre kemi." I förbigående må efter Schinkells minnen, III, 258, 

 anföras, att en mystisk undergörare Mizza-che-colobech-cha, som på- 

 stod sig ega djupa insigter i alkemin, uppträdde i Stockholm mot slutet af 

 förmyndareregeringen och sattes i tillfälle att aflägga prof på sin skicklig- 

 liet. — Alkemin förkastades deremot af H. T. Scheffor, A. Fr. Cron- 

 stedt och Bergman. — G. v. Engeström, densamma, hos hvilken A. 

 Nordenskjöld gick och „chemiserade" så flitigt, yttrade sig i ett tal 1782 

 med stor försigtighet om alkemin; vi hafve antecknat följande: „Har man 

 uu osäkerhet uti den egentligen såkallade chyniien, som dock tyckes vara 

 någorlunda upparbetad, huru mycket större svårigheter skola icke möta uti 

 den högre alchymien, hvilken litet eller intet är utredd? Hvar och en har 

 sig bekant, att alchymien skall innehålla läran om metallernas förvandling 

 och förädling; men det torde också nästan vara allt hvad man deraf med 

 säkerhet vet. Man har i detta ämne nog så många böcker skrifne, som uti 

 sjelfva chymien, men som de äro alla så uppfyllde med liknelser, gåtor och 

 förtäckte ord, så lära de vara få, som deruppå taga någon reda. Detta har 

 "■ifvit anledning att tro alltsammans vara blotta dikter och hela vetenska- 

 pen ogrundad. Sanningen att säga, torde man vara ursäktad, om man skulle 

 falla på sådan tanka. Dock likväl, då man besinnar, att de äldres arbeten 

 intet äro att förkasta, utan tvertom, att man äfven i våra tider i många 

 mål har nytta af desamma, så skulle tyckas som åtminstone en del af al- 

 ohymiska arbeten intet vore alldeles ogrundade; de torde intet varda skrifna 

 utan någon anledning* o. s. v. — Redan 1769 arbetade Scheele, Bergman 

 och Gahn tillsammans i Upsala och sedermera hvar på sitt håll. Man för- 

 undrar sig, att A. N. icke följde deras arbetsmetod och i sina bref icke näm- 

 ner ett ord om dem. Hade han fördjupat sig i Scheeles 1777 utkomna 

 märkvärdiga bok om Luft och Eld med den ifver, hvarmed han grubblade på 

 farbrodrens Urim och Thummin, så hade hans vetenskapliga bana säkert 

 blifvit en helt annan. 



