1)-. 



side. Bladstørrelsen er nogel varierende! med en største Bladbredde 

 af 58 76 mm.; del har været anselige Blade, hvis Længde Heer 

 anslaar til 200 300 mm. Bladstilken lindes kun til Dels bevaret 

 paa »'i enkelt Blad (Tavle XVI). 



Slægten Daphnogene henføres af Heer lil Laurbærfamilien og be- 

 tragtes som en nær Slægtning af Cinnamomumi Slægten betegnes som 

 en „Sammelgattung", hvori foreløbig anbringes læderagtige, trenervede 

 Lauracé-Blade, der endnu ikke kan indordnes i nogen bestemt Slægt. 



Et lignende Blad henførte L. Lesquereux (ifølge Heer) til Cinna- 

 momum crassipes. 



Med Tvivl (og vistnok med Urette) henfører Heer senere (1883) 

 rt Bladfragment fra Unartok paa Disko til denne Art, som han da 

 benævner Cocculites Kanei og henfører til Menispermaceæ. 



I 1 M7;i genfindes Arten af Sapouta og Marion i Materiale Ira 

 Gelinden (Belgiens Paleocen); der fandtes kun el enkelt Brud- 

 stykke af et Blad, men dette stemmer eller Afbildningen og Beskri- 

 velsen særdeles vel med Heer's Eksemplarer fra (ironiand; det be- 

 skrives udførligt af de lo nævnte Forskere under Navn af Cocculus 

 Kanei og antages nært beslægtet med den indiske Busk Cocculus 

 laurifolius DC, der i Modsætning til næsten alle sine Slægtninge 

 blandt Menispermaceerne ikke er klatrende; denne Arts Blade har i 

 Virkeligheden fuldstændig Lauraeé-Habitns; den opfattes som en 

 sidste Relikt (suruivant) af en tidligere større Gruppe af Menisper- 

 maceer. Det betones, at der i og for sig ikke er noget overraskende 

 i at finde Menispermaceer (der staar Lauraceer og Magnolier nær) i 

 Europa i Tertiærtiden. 



1M(S7 omtaler J. S. Gahdxer Arten fra de planteførende Lag i Ba- 

 salten ved Antrim (Nord-Irland) og Ardtun (Hebriderne); han mener, 

 at den - - tilligemed MacClintockia t'rinervis Heer, der ligeledes er 

 fælles for Grønlands, Gelindens og Irland-Hebridernes Tertiær - 

 maaske horer til Slægten Pilea (Urticaceæ), ..but they evidently ex- 

 isted in Europe at one defmite stage and no other, and afford palæ- 

 ontologieal evidence that should be conclusive." 



Meget energisk og overbevisende argumenterer Gardner for, at de 

 grønlandske Tertiærlag er eocene og samtidige med de engelske og 

 belgiske eocene, planteførende Lag. 



Som nævnt i Indledningen fandt Prof. N. V. Ussing i 1895 et Blad 

 af denne Art i Cementsten ved Hanklit paa Mors, og i 1902 fandt 

 Dr. K. J. V. Steenstrup, Prof. Ussing og Dr. Wilkens paa Nord- 

 stranden af Fur endnu et Eksemplar, et meget smukt, langstilket 

 Blad (Tavle I, Fig. 1). Dette sidste Blad viser følgende Maal: Læng- 

 den 10 cm., største Bredde 5 cm.; Bladstilkens Længde 4,4 cm. 

 (nederste Del af Bladstilken mangler). Bladet viser særdeles godt 



