19 



af Drupa rhabdosperma: „Seed small oval, pointed, or 



slightly beaked, finely and deeply striated, marked under the point 

 by a deep triangular scar'. Senere omtales og afbildes Arten fra 

 samme Lokalitet af G. H. Perkins (1904 og 1906). Ved Professor 

 Perkins' Elskværdighed har jeg faaet et Eksemplar af Carpolithen 

 tilsendt og blev derved sat i Stand til at overbevise mig om min 

 Bestemmelses Rigtighed. 



Det er fejlagtigt, naar Pkrkins (1904) mener, at Arten ligner 

 Heer's Pinus rhabdosperma fra Oeningen, der er synonym med Car- 

 polithes Kaltennordhemensis Zenker, som senere har vist sig at være 

 en Stratiotes (jfr. nedenfor); Fejltagelsen maa bero paa, at Perkins 

 kun har kendt denne sidste af daarlige Afbildninger. 



Brunkullene ved B ran don betragtes af Dana (Manual of Geology, 

 4th ed., 1895) som eocene, medens C. Chamrerlin og R. S. Salisrury 

 (1906, Bd. III), om end med nogen Tvivl, henfører dem til Miocen. 



Cementstenens Alder. 



Medens N. V. Ussing i 1904 ansaa Moleret for sandsynligvis oli- 

 gocent, henfører han det 1907 til nedre Eocen, hvortil — som oven- 

 for S. 5 nævnt - forst E. Stolley (1899) og senere C. Gagel (1907) 

 henførte det. 



De hidtil fundne Planter peger med stor Bestemthed mod Eocen, 

 bestemtere mod Nedre Eocen. Den store Overensstemmelse mellem 

 det nedre-eocene London-Lers og Molerets Diatoméer paavistes for- 

 ovrigt allerede 1883 af W. Prinz og van Ermengem, uden at de dog 

 deraf drog den Slutning, at disse to Aflejringer er samtidige. 



Som det vil fremgaa af det følgende, taler ogsaa Cocculites Kanei 

 Heer, den eneste Cementstens-Fanerogam, som er sikkert tidsfæstet, 

 for Cementstenens eocene Alder, idet denne karakteristiske Plante hid- 

 til kun er kendt fra eocene Lag. Laget ved Gel ind en er sikkert 

 paleocent; det sphærosideritførende Sandstenslag ved Atanikerdluk 

 betragtes vel af Heer som miocent, men senere Forfattere som 

 Saporta og Gardner har med stor Bestemthed hævdet, at dette 

 Lag — ligesom de fleste eller alle arktiske tertiære planteførende 

 Lag — er eocent og ikke miocent (jfr. ogsaa Gagel, 1907, 2). De af 

 AMDRiP-HARTz-Ekspeditionen 1900 hjembragte Dyreforsteninger fra 

 Cap Dalton i Østgrønland (c. 6972° n. Bi\), som bearbejdedes af 

 J. P. J. Ravn (1903), forekommer mig at yde Saporta's og Gardner's 

 Anskuelser en meget væsentlig Støtte, idet Cap Dalton-Fauna'en af 

 Ravn sammenstilles netop med det nedre-eocene London-Ler. Forudsat 



