37 



ved Bayreuth har fundet en Shmgeryghvirvel, der var omtrent 

 dobbelt saa stor og svær som den største Hvirvel af en meget stor 

 Hun af Hussnogen ^). Hvad enten saa denne Hvirvel virkelig, som 

 han har formodet, har tilhørt en Æskulapsnog eller ej, lærer 

 Fundet, at der i denne Egn fordum har levet større Slanger, end 

 der findes nu. 



Æglægning. Æskulapsnogen lægger ligesom Hussnogen Æg, 

 der behøver en Eftermodning af flere Uger, inden Ungerne gennem- 

 bryder Skallen. Glatsnogen og Hugormen derimod er ovovivipare, 

 d. V. s. de lægger som Regel Æg, men Ungerne gennembryder straks 

 derefter Skallen og fødes saaledes „levende". 



Her fra Landet mangler alle senere Erfaringer om Æskulap- 

 snogens Æglægning, og fra Udlandet haves kun temmelig faa Iagt- 

 tagelser at ty til. 



Lenz fandt i hver af Æggestokkene 6 — 10 Æg, ordnede efter 

 hverandre som Perler paa en Snor, og Fatio erklærer, at denne 

 Slangeart almindelig lægger 12—20 Æg, der undertiden kan være 

 temmelig vidt udviklede ^). At Tallene netop stemmer overens ind- 

 byrdes maa sikkert ikke opfattes som et Laan fra den førstnævnte 

 Angivelse, men beror utvivlsomt paa egen Iagttagelse. 



I Fangenskab i alt Fald plejer den dog ikke at lægge saa 

 mange Æg; flere, blandt hvilke Linck og senest Dilrigen og 

 Tomasini, nævner som deres Erfaringer, der vel alle gælder fangne 

 Dyr, 5 — 8 eller „et halvt Dusin" Æg, som Hunnen, hvor Pladsen 

 i Buret tillod det, stablede op i en Dynge uden bestemt Form. 

 Æggene er meget langstrakte, omtrent 35 — 40"'" lange, omtrent 

 12""" tykke. 



Antallet af de lagte Æg vil vel i øvrigt afhænge af Dyrets 

 Alder og tiltage med denne ligesom hos Hussnogen. Æskulap- 



M Nehring i Zeitschrift d. deutschen geolog. Gesellschaft. Bd. 32. 1880. 



p. 482; jfr. Dürigen, I.e. p. 317. 

 ') Lenz, I.e., 1882. p. 513. V. Fatio: Faune des vertébrés de la Suisse. 



Vol. 3. 1872. p. 141. 



