18 



af en Ormegrav, thi disse vare nok i Middelalderen endda ikke saa 

 sjældne, som man ellers antager". 



At Becker kan have sin Viden fra et Besøg i Vordingborg- 

 egnen er vel ikke udelukket; men fuldt saa rimeligt er det maaske, 

 at hans Kendskab til Haslingerne stammer fra Melchior, der var 

 hans Lærer paa Herlufsholm, indtil han blev dimitteret herft-a i 1830. 

 I alt Fald er denne lille, tilfældige Bemærkning en væsenlig Støtte 

 for Kigtigheden af Datidens ellers kun mundtlige Beretninger. 



De sidst fangne Æskulapsnoge fra Vordingborgegnen er tagne 

 i 1851 ved Stensby-Møller (i Store Fredskov, nær ved Stranden) og 

 i 1863 paa Skovridergaardens Mark ved Petersværft. 



Antallet af Kygskælrækker foran Midten af Dyret er paa de 

 tre Eksemplarer 21 — 23. Om nogle af mig tidligere udførte Maa- 

 linger og Tællinger paa disse Slanger giver iøvrigt nedenstaaende 

 lille Tabel Oplysning. 



Cohiber longissimus 



Petersværft (?) 

 o. 1810 (?) 



Stensby- 

 Møller. 1851 



Petersværft 

 18Ö3 



Bugskinner, Antal 



Haleskinnepar, Antal 



Kroppens Længde 



Halens Længde 



Hele Dyrets Længde 



„Halebroken" 



Kroppens største Omfang. 



225 



69 

 835 mm. 

 185 - 

 1020 - 



18,1 o/o 

 80 mm. 



231 



(19) 



705 mm. 



(50 - ) 



(755 - ) 



65 mm. 



218 



71 



1055 mm. 



225 - 



1280 - 



17,6 o/o 



120 mm. 



Snogen fra 1851 har mistet et Stykke af Halen. De herved 

 paavirkede Tal er opførte i Parentes. Om dens Udseende skal jeg 

 kun bemærke, at Oversidens Farve er olivenbrun og uden tydelig 

 Tegning, Undersidens hvidgul eller svovlgul. Nakkepletterne er tyde- 

 lige og ligesom Læbepladerne svovlgule. Rygskællene har lyse 

 Rande; navnlig paa de større Skæl midt paa Kroppen er de hvide 

 Randpletter iøjnefaldende. En svag Antydning af Køl ses paa Ryg- 

 skællene i Kroppens bageste Del; ellers er Skællene glatte. Ogsaa 



