16 



Det var Coluber longissimus, man i Skovene ved Petersværft 

 betegnede som „Ha sling" eller Hasselsnog, og om denne Art 

 er det, at Fortællingerne paa Stedet drejer sig. Om disse Slanger 

 hed det, at de klatrede op i de mange store Hasselbuske i Under- 

 skoven under de gamle Ege og hang paa Grenene, hvæsende og 

 snappende efter Folk , der uforvarende kom dem for nær. Det 

 Eksemplar, der ejes af Zoologisk Museum, laa og solede sig paa en 

 ung Gran, da det blev fanget. Ogsaa hændte det, at Haslingerne 

 klatrede op paa Taget af de lige udenfor Skoven liggende Huse 

 eller lagde sig paa Møddingen for at sole sig, hvorfra de da, uaar 

 de forstyrredes, tog deres Tilflugt til et Stengærde i Nærheden. 

 At komme op paa Tagene var nemlig en saare let Sag for Æskulap- 

 snogen. Endnu for 30 Aar siden boede Egnens fattige Befolkning 

 mest i straatækte, faldefærdige Kønner, hvis tynde, lerklinede Vægge 

 for Varmens Skyld var udvendig forede med Halm eller Rør, og 

 hvis mosgroede Tage ludede langt ned mod Jorden. 



Ganske den samme Tilbøjelighed til at klatre op i Træer og 

 paa gamle Huse har man i andre Lande iagttaget hos Æskulap- 

 snogen, hvis Færdighed i denne Henseende staar i Forbindelse 

 med en Bygningsejendommelighed, idet den er udstyret med en saa- 

 kaldet „Bugkant". Denne Kant dannes ved hver Side af Bugen 

 derved, at Bugskinuerne bøjer sig i en temmelig skarp Vinkel lidt 

 op paa Flankerne. Bugkanten bruges nu ved Klatringen som en 

 Slags Fod, idet Slangen presser den iud i Revnerne af Barken 

 eller mellem Murens Stene og saaledes vinder et fortræffeligt 

 F æste. 



Af alle evropæiske Slanger er Æskulapsuogen den, der bedst 

 egner sig til at holdes i Fangenskab. I Begyndelsen bider den 

 ganske vist, fordi den er bange, rasende fra sig, men meget snart 

 bliver den helt tam og vænner sig til Menneskets Selskab, ja tager 

 endog uden Frygt Føden af sin Herres Haand. 



Dette giver os Forklaringen paa Beretningerne om. at kgl. Skov- 

 rider Schwelm (f 1814) og den gamle cand. pharm. Joh. S. 



