Om Danmarks sjældne Slanger. 



Af 

 Georg F, L. Sarauw. 



Ilugormeu og Hussnogen (Vipera berus og Tropidonotus na- 

 trix) er saa almindelige hos os, at de kendes af enhver, der kender 

 til Skoven, til Krat, til Eng og til Hede. 



Og saaledes har Forholdet været saa langt tilbage i Tiden, som 

 skriftlige Kilder melder herom. 



Om „Ljngormen", d. v. s. Hugormen, fortæller Snorre i Kong 

 Harald Haardraades Saga, Kap. 58^), at den i Aaret 1061 

 fandtes paa en lille, ubebygget i den østlige Del af Limfjorden, 

 hvor Kong Harald paa Plyndringstoget havde lagt til med sit Skib. 

 Han lod her lede efter en Lyngorm for at bruge den til at „vise 

 Vand", hvilket man forud der forgæves havde søgt. Af Fortællingen 

 om Hugormens Forekomst paa Øen, hvis Beliggenhed er tilstrækkelig 

 nøje angiven, tør man sikkert drage den Slutning, at den da var 

 almindelig udbredt i Jylland, ellers vilde man ikke med saa kort 

 Frist have kunnet skafte den tilveje paa en lille 0. 



Først fra en senere Tid haves Beretninger om Hussnogen; 

 men 1655 oplyser Ole Worm, at den hos os var hyppig i Krat 

 og paa sumpede Steder (apud nos frequens in dumetis cf- locis uligi- 

 nosis) ; han tilføjer, at den undertiden opnaaede en Længde af to 

 Alen, — altsaa ganske som i vore Dage. 



M Snorri Sturlusou: Heimskringla. Udgivet ved Finnur Jonsson. 

 Bd. 3. Kbhvn. 1900. p. 154. 



