289 



Det Spørgsmaal, som de i de foregaaende fremførte TJuder- 

 søgelser skulde bidrage til at klare, er det fundamentale: 



Kan Yexelvirkningen mellem de i Blodet opløste 

 Luftarter og Atmosfæren gennem de respirerende 

 Overflader forstaaes som simple Diffusionsprocesser 

 «fter velkendte fysiske Love, eller maa de opfattes 

 som Sekretionsprocesser, beroende paa de levende 

 Cellers Arbejde og staaeude under Nervesystemets 

 Paavirkniug? 



Om dette Spørgsmaal hersker der meget delte Anskuelser, 

 og forskellige Undersøgere er komne til indbyrdes modsigende 

 Kesultater ^). 



Hovedsynspunktet har været dette: 



Saafremt det kan paavises, at Udvexlingen af en Luftart 

 mellem Blodet og Atmosfæren skeer (eller kan ske) imod de her- 

 skende Partialtryk, saaledes at Luften bevæger sig fra et Sted 

 med lavere Partialtryk til et Sted med højere, saa maa det antages, 

 at det Epithel, hvorigennem Udvexlingen foregaaer, tager aktivt 

 Del i denne — at der med andre Ord foregaaer en Sekretion af Luft. 



Det længst kendte og bedst kendte Exempel paa et luftsecer- 

 nerende Organ er Fiskenes Svømmeblære. 



Efter at det allerede tidligere var fundet, at Iltprocenten i 



) Den Oversigt over Spørgsmaalets Stilling, som i det følgende skal 

 gives, tilstræber ikke nogen literær Fuldstændighed, men behandler 

 kun Arbejder, der paa Sagens nuværende Standpunkt bar direkte Be- 

 tydning for vor Forstaaelse. En mere indgaaende Omtale af deu 

 herhen hørende Literatur findes hos Henriques (pp. 6—18, 22—30). 



Vidensk. Meddel, fra den naturh. Foren. 1903. 19 



