292 



hængighed. Slutningsiltprocenten fjærner sig i de fleste Tilfælde 

 kun lidt fra Begyndelsesiltprocenteu, og der kan ikke være Tvivl 

 om, at dette beviser, at Udligningen ikke har været fuldstændig. 



Fredericq siger, at noget lignende gælder Kulsyren, men en 

 nøjagtig Gennemgang af de paagældende Tal, som jeg har foretaget, 

 bekræfter ikke denne Mening, idet der ikke kan findes nogen 

 Afhængighed mellem Kulsyreprocenterne ved Forsøgenes Begyndelse 

 og de tilsvarende ved Forsøgenes Afslutning. Jeg skal anføre et 

 Par af de i denne Henseende mest slaaende Forsøg: 



Forsøg Nr. 



12 b 



CO. 



%i| 



Begyndelsesluft 

 Slutningsluft . . 

 Bifurkaturluft . 



Varighed . 



o,4i 



4,20 

 5,75 



Paa Grundlag af den for Iltens Vedkommende paaviste og for 

 Kulsyrens Vedkommende formodede ufuldstændige udjævning vægrer 

 Fredericq sig ved at anse Bohrs Resultater for et afgørende 

 Bevis imod Diffusionstheorien. 



Heri har han imidlertid ikke Ret. Diffusionstheorien kræver, 

 at Iltspændingen i det arterielle Blod altid er lavere og Kulsyre- 

 spændingen altid er højere end i Alveoleluften, og det fremgaaer 

 med Sikkerhed af Bohrs Forsøg, at dette ikke er Tilfældet. For 

 Kulsyrens Vedkommende skal jeg specielt henvise til Forsøg 6 i 

 ovenstaaende Tabel, hvor Kulsyreprocenten i Aerometret i Løbet af 

 4^/2 Minut synker fra 6 til 2V4 og herunder passerer Værdien 

 for Bifurkaturluften (4 °/o). For Iltens Vedkommende er Forsøg 13 

 særlig overbevisende. Her stiger Iltprocenten i Aerometret i 

 Løbet af 6 Minuttor fra 19,2 til 20,67 og falder derpaa i de 

 følgende 6 ra. til 20,40, medens den i Bifurkaturluften er 18,65 

 og i Alvooleluften følgelig endnu lavere. 



Fredericq's Kritik rammer for Iltens Vedkommende de tal- 



