314 



vil først virke, efter at den er drevet saa vidt, at nogenlunde fuld- 

 stændig Mætning opnaaes. 



Hvis der derimod kan foregaa en fuldstændig Mætning under 

 Blodets Passage, vil enhver Forøgelse eller Formindskelse af Blod- 

 mængden medføre en tilsvarende Forøgelse eller Formindskelse af 

 deu optagne Iltmængde — en Forøgelse dog kun, naar den ikke 

 drives saa vidt, at Mætningen bliver ufuldstændig. 



Hvorvidt der i Frøens Lunger foregaaer en fuldstændig eller 

 en ufuldstændig Mætning, kan ikke vides, men, som ovenfor nævnt 

 er de Grænser, indenfor hvilke Iltoptagelsen kan reguleres, saa 

 vide, at man har Vanskelighed ved at forestille sig, at det kan 

 opnaaes ved Regulering af Blodstrømmen alene. 



Hertil kommer endnu, at to Forhold bestemt taler for, at 

 Forandring af den gennemstrømmende Blodmængde (idetmindste hos 

 koldblodede Hvirveldyr) skal drives meget videre, end Organismen 

 selv kan drive den, for at bevirke udprægede Forandringer i det 

 respiratoriske Stofskifte. 



Det ene er Forholdet i Frøernes Hud, hvor Karrene har det 

 sædvanlige vasomotoriske Udstyr, medens alligevel ingen kendelig 

 Regulering finder Sted. Jeg maa i denne Forbindelse særlig frem- 

 hæve Lungespærringsforsøgene, hvor det uhyre Fald i Stofskiftet 

 skulde synes at opfordre Organismen til at anvende alle forhaanden- 

 værende regulerende Midler. 



Det andet er Maars (II) tidligere omtalte Forsøg paa Skild- 

 padder med Overskæring af Lungernes Nerver og Kompression af 

 Lungearterierne, der viser, at Kompression af en Luugearterie kan 

 drives meget vidt, uden at der overhovedet fremkommer nogen 

 Virkning, og at selv fuldstændig Kompression, der fremkalder en 

 udtalt Bleghed af den paagældende Lunge, ikke foraarsager saa 

 stærkt et Fald i Stofskiftet, som Vagusoverskæring gør. 



En Regulering af Iltoptagelsen i Frøernes Lunger alene eller 

 overvejende ved Variation af den gennemstrømmende Blodmængde 

 forekommer mig efter det anførte at være meget usandsynlig. 



