130 



(1891.) 



først brød frem. De yderste Haandsvingfjer vare ikke omtrent 

 ensfarvede som hos de gamle, men Si)idsen og Inderfanen vare 

 marmorerede med mørke Tegninger. Halefjereue vare betydelig 

 mindre og spinklere end hos de gamle og væsenlig mørke med en 

 lys Bræmme, med temmelig faa og smaa lyse Pletter ved Kanden 

 som Udvidelser af den lyse Bræmme, men ikke næsten tvær- 

 baandede af lyst og mørkt. (Elliot: A study of the PterocUdœ, 

 Proceed. Zool. Soc. London, 1878, p. 262 — 63, beskriver Haand- 

 svingfjerene hos en ung Steppehøne omtrent som hos de gamle; 

 Halefjerene derimod beskrives paa noget lignende Maade som her.) 

 — Stemmen var bleven dybere. 



2den Februar 1892, da den var næsten sex Maaueder gammel, 

 blev den sammenholdt med en Række Skind af voxne Steppehøns, 

 og der opdagedes ved den Lejlighed et Par Forskjelligheder, der 

 vist før havde været oversete. Det mørke Baand, der hos de voxne 

 løber langs hele Yderranden af Armsvingfjerene, naaede ikke ud 

 til Spidsen. De tre forreste Haanddækfjer vare ikke som ellers 

 gullige med en enkelt sort Stribe langs Midten; men i Spidsen 

 vare de tegnede med sorte uregelmæssige Tværbaand. Nogle af 

 Ungens marmorerede Haandsvingfjer og spinkle Halefjer vare nu 

 fældede og erstattede af Fjer, der vare ganske som hos de voxne. 



Tavle IV. 



Unger af Syrrhaptes paradoxus. Naturlig Størrelse. 



1. Nylig udklækket. Ved Udarbejdelsen af Tegningen har været be- 

 nyttet to udstoppede Unger og flere i Spiritus. Den lyse Stribe laugs 

 Midten af Issen og laugs Eyggens Midte er ikke synlig paa Billedet. 



2. 13 Dage gammel. Tegningen er udført efter den levende Kylling. 

 Den mørke Plet paa Bugen skyldes ikke alene Skyggen, men ogsaa 

 Farven paa de frembrydende mørke Bugfjer. 



3. En frembrydende Fjer, mod Dunpenselen i Spidsen, fi-a ßyggen af 

 den lo Dage gamle Kylling. 



